USSvPro Svoboda projevu 
 
USVolPr Volební právo 
 
                                                      I. ÚS 526/98 
 
     >V řízení podle oddílu třetího  hlavy druhé zákona o Ústavním 
soudu   Ústavní  soud   rozhoduje  o   opravném  prostředku  proti 
rozhodnutí ve věci ověření volby  poslance nebo senátora a protože 
koná jako - sui generis - odvolací instance, musí konkrétní případ 
posuzovat nejen  z hlediska ochrany  ústavně zaručených základních 
práv   nebo  svobod,   ale  především   z  hlediska   věrohodnosti 
demokratického procesu voleb. 
 
     Nejvyšší soud  ČR je oprávněn  rozhodnout výrokem o  tom, zda 
příslušný senátor byl platně zvolen či nikoliv. Nelze tedy tvrdit, 
že Nejvyšší soud ČR pouze posuzuje, zda podaná stížnost je či není 
důvodná  (oprávněná),  a  že  mu  rozhodování  o  platnosti  volby 
nepřísluší. 
 
     Orgán Senátu zkoumá platnost volby z hledisek jiných, zejména 
se zřetelem  na čl. 19 odst. 2  Ústavy a na  § 57 volebního zákona 
(zákon č. 247/1995 Sb.). 
 
     Podaný  návrh (opravný  prostředek proti  rozhodnutí ve  věci 
ověření volby senátora) nelze formálně odmítnout s poukazem na to, 
že  směřuje   "proti  právně  irelevantnímu   rozhodnutí  Senátu". 
Relevanci senátního rozhodnutí ve věci ověření volby poslance nebo 
senátora lze vyvodit z ustanovení § 85 zákona o Ústavním soudu. 
 
     Polemika, týkající se  objektivního či subjektivního porušení 
volebního  zákona (§ 16),  je značně  zavádějící. Obecně  vzato by 
totiž  nemělo jít  výlučně o   to, zda  byl porušen  volební zákon 
objektivně či  subjektivně, nýbrž je třeba  vzít v úvahu okolnosti 
konkrétního  případu  a  intenzitu  a  způsob  porušení  volebního 
zákona. Nelze tedy obecně konstatovat, že každé porušení volebního 
zákona  vyvolává  (pokud  je  napadeno)  neplatnost  voleb, ani že 
sankcí  neplatnosti  volby  nemůže  být  porušení volebního zákona 
postiženo vůbec. 
 
     Z povahy věci je zřejmé, že nelze v "době moratoria" 48 hodin 
před  zahájením  voleb  a  ve  dny  voleb zcela zakázat jakoukoliv 
volební kampaň. Ustanovení § 16  odst. 5 volebního zákona je proto 
nutno interpretovat  spíše restriktivně, a to  tak, že zákonodárce 
měl  na  mysli  zákaz  aktivní  volební  kampaně,  tzn.  zamýšlené 
a cílené agitace, účelově směřované  pro politické strany, koalice 
a kandidáty. 
 
     I když  je řízení o  opravném prostředku proti  rozhodnutí ve 
věci  ověření  volby  poslance  nebo  senátora řízením specifickým 
- jehož  prvotním úkolem  je ochrana  funkce voleb  v demokratické 
společnosti  z hlediska  tzv.  objektivního  ústavního práva  - je 
třeba i v rámci něho  reflektovat ochranu základních práv a svobod 
fyzických  a  právnických  osob.  Přestože  volební zákon vylučuje 
aktivní  volební  agitaci  v   zákonem  vymezeném  období,  nemůže 
sledovaný   cíl   tohoto   omezení   (tj.   ochrana  subjektivního 
rozhodování  voličů)  porušovat  jiná  základní  práva  a svobody, 
zejména  svobodu  projevu  a  právo  na  informace.  I  v  zákonem 
chráněném  období mají  tedy sdělovací  prostředky právo  přinášet 
informace,  mohou  prezentovat  i  vlastní  názory,  toliko je jim 
zapovězeno  aktivně agitovat  pro ty  které kandidující  subjekty. 
Svoboda  projevu a  právo na  informace patří  mezi hlavní  pilíře 
demokratické společnosti,  jichž ve své  práci přirozeně využívají 
zejména  sdělovací  prostředky.  Uvedené  základní  právo  a  jeho 
realizace   nutně  tvoří   esenciální  podmínku   jejich  svobodné 
existence. 
 
     Právo  na svobodu  projevu a  právo na  informaci jsou jedním 
z úhelných  kamenů  demokratického  státu,  neboť  teprve svobodné 
informace a jejich výměna a svobodná diskuse činí z člověka občana 
demokratické země.  Jsou to zejména tisk,  rozhlas a televize, jež 
informace  rozšiřují a  zprostředkovávají; v  této souvislosti  má 
svoboda informací význam mimořádný. 
 
     Zásadu čestnosti a poctivosti volební kampaně a zákaz volební 
agitace  v době  48 hodin  před volbami  a během  nich tedy  nelze 
vykládat  natolik  široce,  jako  by  zákon  vytvořil  společenské 
vakuum,  které  existenci  svobody  projevu  a  práva na informace 
(v souvislosti s volbami) neumožňuje. 
 
     Při úvaze o předvídatelnosti zákona (jeho následků), se nelze 
omezit toliko  na jeho text gramatický.  Je to soudní rozhodování, 
které  -   byť  nemá  klasický   precedenční  charakter  -   zákon 
interpretuje,  popř.  i  dotváří  a  jeho  relativní  konstantnost 
garantuje právní jistotu a zajišťuje  i obecnou důvěru v právo. To 
se týká  zejména Nejvyššího soudu  ČR, který je  vrcholným soudním 
orgánem  v oblasti  obecného soudnictví  (srov. § 92  Ústavy). Tím 
přirozeně není popíráno, že se judikatura soudů se zřetelem k řadě 
aspektů, zejména s přihlédnutím  ke změnám společenských podmínek, 
může vyvíjet a měnit. 
 
     Smyslem  ust.  § 16  odst. 2  a  5  zákona č. 247/1991 Sb. je 
nepochybně  ochrana čestnosti  a poctivosti  voleb. Lze  souhlasit 
s tím,  že -  institucionálně vzato  - by  obvykle nebylo na místě 
soustředit  se  výhradně  na  otázku,  zda  to byl toliko kandidát 
(politická  strana),  jenž  uvedené  ustanovení  porušil. Na druhé 
straně   však  lze   stěží  zcela   důsledně  akceptovat  striktně 
objektivní  kritérium   a  ignorovat  skutečnost,   že  kandidátka 
porušení pravidel  volebního boje subjektivně  nezpůsobila. Opačný 
výklad  by zákonitě  vedl k   tomu, že  by kterýkoli  subjekt mohl 
docílit  neplatnost  volby  jakéhokoli  kandidáta  zcela  bez jeho 
přičinění,  což by  - in  eventum -  mohlo volby  výrazně narušit. 
Takové následky zákonodárce přirozeně nezamýšlel.< 
 
     Ústavní  soud rozhodl  dne 18. února  1999 v  senátu ve  věci 
navrhovatelky  ODS,  zastoupené  advokátem Doc. JUDr. A. G., CSc., 
účastníků  řízení  -  Nejvyššího  soudu  České  republiky a Senátu 
Parlamentu  České republiky,  vedlejších účastníků  - JUDr. D. L., 
zastoupené  Doc. JUDr. A. G., CSc., a  ČSSD, zastoupené  advokátem 
JUDr. Z. K., PhDr., o opravném  prostředku proti rozhodnutí Senátu 
Parlamentu  České  republiky  ze   dne  16.12.1998  a  Mandátového 
a imunitního  výboru Senátu  Parlamentu České  republiky č. 18, ze 
dne  15.12.1998,  ve  věci  ověření  volby  senátorky JUDr. D. L., 
a proti   usnesení  Nejvyššího   soudu  České   republiky  ze  dne 
3.12.1998, sp. zn. 11 Zp 54/98, takto: 
 
     JUDr. D. L.  byla  ve  volbách  do  Senátu  Parlamentu  České 
republiky, konaných ve  dnech 13. - 14.11.1998 a  20. - 21.11.1998 
ve volebním obvodu č. 58 Brno - město, platně zvolena senátorkou. 
 
                           Odůvodnění 
 
                               I. 
 
     V záhlaví  označeným usnesením Nejvyšší  soud ČR rozhodl,  že 
"volba senátora ve volebním obvodu  č. 58 Brno-město ve volbách do 
Senátu  Parlamentu ČR  konaných ve  dnech 20.  - 21.  11. 1998  je 
neplatná  a  JUDr. D. L.  nelze   vydat  osvědčení  o  zvolení  za 
senátora". 
 
     V  odůvodnění  usnesení  Nejvyšší   soud  ČR  uvedl,  že  při 
rozhodování o stížnosti proti vydání osvědčení o zvolení senátorem 
podle  ustanovení  § 88  zákona   č. 247/1995 Sb.,  o  volbách  do 
Parlamentu ČR a o změně  a doplnění některých dalších zákonů (dále 
jen "volební  zákon"), a na  základě ustanovení § 200n  občanského 
soudního  řádu (dále  jen "o. s. ř.")  posuzuje, "zda  byl dodržen 
zákonem  předepsaný  postup  voleb  a  zjištění  jejich výsledků". 
Soudní  přezkum  se  uskutečňuje  v  řízení,  jež  je svou povahou 
zvláštním    druhem   občanského    soudního   řízení    sporného, 
a navrhovatel je  proto povinen označit  důkazy k prokázání  svých 
tvrzení. Navrhovatelka (ČSSD) v  souzené věci jako důkazy porušení 
volebního zákona označila pět příkladů: 
 
1. V první den  druhého kola voleb (20.11.1998)  deník LN na první 
   straně uveřejnil  článek s titulkem "Brněnská  primátorka L. má 
   šanci stát  se předsedkyní Senátu".  Stejného dne tentýž  deník 
   publikoval   předvolební  průzkum,   v  němž   za  jednoznačnou 
   favoritku označil D. L. 
 
2. Dne 21.11.1998 tentýž deník  uveřejnil v článku "Komise jednaly 
   o kampani"  část   s  podtitulkem  "Kandidát   ČSSD  B.  jednal 
   nemorálně". 
 
3. JUDr. D.   L. prý  v rámci  prvního kola  senátních voleb  měla 
   přístup do  obvodní volební komise, a  to ještě před podepsáním 
   příslušného protokolu o skončení její práce. 
 
4. Dne 20.11.1998, tj. v průběhu  prvního dne voleb, bylo umožněno 
   D. L. vystoupit v  televizním zpravodajském pořadu Jihomoravský 
   večerník, kde  se údajně vyjadřovala a  hodnotila svoji volební 
   kampaň. 
 
5. Volební  materiály  JUDr. L.  prý  byly  distribuovány na území 
   městské  části Brno-jih  (v oblasti  Komárova) ještě  druhý den 
   voleb, tj. dne 21.11.1998, dopoledne. 
 
     V  této  souvislosti  Nejvyšší  soud  ČR  poukázal zejména na 
ustanovení  § 16  odst. 2  volebního  zákona,  podle něhož volební 
kampaň  musí   probíhat  čestně  a  poctivě,   zejména  nesmí  být 
o kandidátech  a politických  stranách nebo  koalicích, na jejichž 
kandidátních  listinách  jsou   uvedeni,  zveřejňovány  nepravdivé 
údaje.  Podle  odst. 5  tohoto  ustanovení  je  především zakázána 
volební agitace  pro politické strany, koalice  a kandidáty v době 
48 hodin před zahájením voleb a ve dny voleb. Současně je zakázáno 
zveřejňovat  výsledky  předvolebních   průzkumů  veřejného  mínění 
"s tím, že ty mohou být zveřejněny nejpozději do sedmého dne přede 
dnem voleb". 
 
     Článek "Brněnská  primátorka L. má šanci  stát se předsedkyní 
Senátu",  otištěný  v  deníku  LN  dne  20.11.1998,  podle  názoru 
Nejvyššího soudu ČR skutečně čtenářům "implantuje názor, že jasným 
favoritem   senátních   voleb   ve   volebním   obvodu   č. 58  je 
JUDr. D. L." Tento závěr je  prý zvýrazněn citací názorů sociologa 
na  to,   nakolik  je  tato  kandidátka   přijatelná  pro  skupinu 
levicových voličů,  "z něhož plyne",  že by mohla  získat i jejich 
podporu. V  témže vydání LN  je uveden tip  na eventuálního vítěze 
voleb s  výslovnou poznámkou, že noviny  vycházely z předvolebních 
sociologických výzkumů. 
 
     Tato skutečnost je podle názoru Nejvyššího soudu ČR v rozporu 
s ustanovením § 16 odst. 5  volebního zákona, zakazujícího volební 
agitaci pro strany, koalice a kandidáty, nikoliv stranám, koalicím 
a kandidátům.  Tento zákaz  se vztahuje  na všechny  subjekty, jež 
mohou  do  volební  kampaně   formou  volební  agitace  zasáhnout. 
Z hlediska  míry a  závažnosti  porušení  volebního zákona  je prý 
samozřejmě  významná  skutečnost,  zda  k  tomuto  porušení  došlo 
aktivní činností kandidáta, popř. jeho strany nebo jiného subjektu 
bez  jeho vědomí.  V  případě  ojedinělých méně  významných zásahů 
třetích subjektů do volebního boje by se zřejmě nejednalo o takové 
porušení zákona, jež by mělo za následek neplatnost voleb. Nicméně 
pokud  se takového  zásahu dopustí  hromadné sdělovací  prostředky 
(celostátní  deník,  považovaný   za  "důvěryhodný"  a  celoplošná 
veřejnoprávní televize), je "otázka  jakéhosi zavinění nebo účasti 
kandidáta   na   takové   volební   agitaci   v  těchto  případech 
irelevantní". Povinnost v zákonem  vymezené době zdržet se volební 
agitace  prý  přitom  nelze  považovat  za  zásah do svobody slova 
a práva  na informace,  neboť  je  v zájmu  svobodného rozhodování 
voličů těsně  před volbami a ve  volbách, aby si měli  možnost své 
rozhodnutí v  klidu zvážit. Rovněž nelze  obcházet absolutní zákaz 
zveřejňovat  výsledky předvolebních  průzkumů veřejného  mínění po 
stanovenou  dobu  tak,  jak  to  učinil  deník  LN,  neboť  by  to 
zpochybňovalo samotný jeho smysl. 
 
     Porušení  citovaného  ustanovení  shledal  Nejvyšší  soud  ČR 
rovněž v  článku deníku LN  ze dne 21.11.1998,  v němž je  výrazný 
mezititulek "Kandidát ČSSD B. jednal nemorálně", neboť se prý také 
jednalo o  volební agitaci. V té  době totiž proti sobě  stáli dva 
kandidáti,  z nichž  jeden byl  označen za  člověka, který  jednal 
nemorálně,  přestože toto  tvrzení nebylo  ničím prokázáno,  neboť 
obvodní  volební  komisí  nebylo  zjištěno,  kdo byl distributorem 
tiskovin,  preferujících kandidáta  V. B. a  celá záležitost  byla 
toliko označena  za morálně odsouzeníhodnou. V  rozporu s tím však 
deník LN  naznačuje, že distributorem  nebo iniciátorem této  akce 
byl  V. B.  Publikace  tohoto  článku  deníkem  LN  prý tedy navíc 
porušila ustanovení § 16 odst. 2  volebního zákona, podle něhož má 
volební kampaň probíhat čestně a poctivě a o politických stranách, 
koalicích  nebo  kandidátech  nemají  být  zveřejňovány nepravdivé 
údaje. 
 
     K   odvysílání   pořadu   ČT   "Jihomoravský   večerník"  dne 
20.11.1998 v  podvečerních hodinách - v  němž byl prezentován šot, 
zabývající  se  průběhem  voleb  a  zejména  tím,  že se v zákonem 
chráněné  době objevily  letáky,  agitující  pro V. B.  a zaměřené 
proti D. L. -  Nejvyšší soud ČR uvedl, že  v tomto šotu vystoupila 
D. L.,  která   v  něm  řekla,  že   s  takovým  způsobem  kampaně 
nesouhlasí, že  je určen na  její diskreditaci a  ona sama takovým 
způsobem  volební  kampaň  nevedla.   Tím  se  však  podle  názoru 
Nejvyššího  soudu  objektivně  dopustila  volební  agitace.  Navíc 
celkové zaměření  předmětného šotu vyznělo  jednoznačně nepříznivě 
pro V. B., takže D. L. favorizovalo.  Tím prý bylo rovněž porušeno 
ustanovení § 16 odst. 2 a odst. 5 volebního zákona. 
 
     Přestože tedy podle názoru Nejvyššího soudu ČR "není diskuse" 
o tom,  že  D. L.  subjektivně  porušení  pravidel  volebního boje 
- s  výjimkou  předmětného  televizního  vystoupení  - nezpůsobila 
(a  není důkazu  o tom,  že by  uvedené články  a televizní  pořad 
inspirovala), vychází  volební zákon z toho,  že má být objektivně 
dodržován  a v  případě, že  dodržován není,  "může to  mít, pokud 
někdo tento nedostatek napadne, pouze jediný důsledek - neplatnost 
voleb".  Také sdělovací  prostředky jsou  povinny dodržovat  zákon 
a pokud jej porušují, mají za to  nést odpovědnost, a to i trestně 
právní. 
 
     K  námitce ohledně  údajného  zásahu  D. L. do  práce obvodní 
volební  komise č. 58  Nejvyšší soud  ČR uvedl,  že tato  okolnost 
nebyla nijak prokázána. K bodu stížnosti, týkajícího se distribuce 
volebních materiálů D. L. ještě ve  druhý den voleb, Nejvyšší soud 
ČR konstatoval,  že pokud by tomu  tak skutečně bylo, mohlo  by se 
jednat  o  porušení  volebního  zákona,  nicméně  "vzhledem k výše 
uvedeným  závěrům  a  krátkosti  času,  který  má Nejvyšší soud ČR 
k dispozici  pro rozhodování  již nepovažoval  za účelné  se touto 
otázkou zabývat." 
 
     Mandátový a imunitní výbor  Senátu Parlamentu České republiky 
v usnesení  č. 18  ze  dne  15.12.1998  k  ověření platnosti volby 
senátorů konstatoval,  "že nemohl ověřit  mandát za volební  obvod 
č. 58  Brno-město s  ohledem na  skutečnost, že  Nejvyšší soud  ČR 
rozhodl, že volba  v tomto obvodu je neplatná  a JUDr. D. L. nelze 
vydat osvědčení o zvolení za senátora". 
 
     Senát Parlamentu České republiky  usnesením ze dne 16.12.1998 
vzal citovanou zprávu Mandátového a imunitního výboru na vědomí. 
 
                               II. 
 
     Proti  rozhodnutí  o  neověření  mandátu senátora (Dr. D. L.) 
podala navrhovatelka opravný prostředek.  V něm zejména uvedla, že 
Nejvyšší  soud ČR  nerozhoduje  ve  věci ověření  mandátu senátora 
a proto opravný prostředek proti  jeho rozhodnutí podle ustanovení 
§ 85 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších 
předpisů (dále jen "zákon o  Ústavním soudu"), není možný. Nicméně 
vzhledem k tomu, že Nejvyšší  soud ČR o neplatnosti volby JUDr. L. 
rozhodl - údajně bez zákonného podkladu - má v dané věci postavení 
účastníka řízení. 
 
     Podle ustanovení § 88 odst. 1 volebního zákona je možno podat 
toliko  stížnost  proti  vydání   osvědčení  o  zvolení  senátorem 
a Nejvyšší  soud ČR  má toliko  rozhodnout ve  smyslu ustanovení § 
200n o. s. ř.  Z citovaných ustanovení  prý však nevyplývá,  že by 
Nejvyšší  soud  ČR  měl  rozhodovat  o  platnosti nebo neplatnosti 
volby.  To  nemůže  zhojit  ani  dikce  ustanovení  § 79 volebního 
zákona, podle  něhož prezident republiky  vyhlásí dodatečné volby, 
nedošlo-li  ve  volebním  obvodu  ke  zvolení  senátora  z  důvodu 
usnesení  soudu o  neplatnosti volby.  Toto ustanovení  prý nemůže 
tvořit právní podklad  pro rozhodnutí soudu a Nejvyšší  soud ČR se 
ho  ostatně ani  nedovolával. Navrhovatelka  se proto  domnívá, že 
v napadeném  usnesení  měl  Nejvyšší  soud  ČR  pouze vyslovit, že 
stížnost proti  vydání osvědčení o  zvolení je oprávněná.  Protože 
tak neučinil, překročil tím  prý zákonem stanovený rozsah soudního 
přezkumu ve smyslu čl. 20 Ústavy. 
 
     Navrhovatelka dále uvádí, že volební zákon nespojuje porušení 
povinností, stanovených  v ustanovení § 16,  se sankcí neplatnosti 
volby. Platnost nebo neplatnost  volby prý nemůže být ztotožňována 
ani  se  subjektivní  ani  s  objektivní odpovědností. Subjektivní 
odpovědnost  je   totiž  založena  na   odpovědnosti  za  zaviněné 
protiprávní jednání, objektivní odpovědnost na porušení povinnosti 
uložené  zákonem. V  obou  formách  právní odpovědnosti  však musí 
existovat bezprostřední  příčinná souvislost mezi  deliktem (resp. 
objektivním porušením právní povinnosti) ze strany nositele právní 
povinnosti  a  vzniklým  škodlivým  následkem.  V této souvislosti 
navrhovatelka  poukázala  na  právní  názor  Nejvyššího  soudu  ČR 
(usnesení ze dne  7. 7.1998, sp. zn. 11 Zp  22/98), podle něhož se 
zakázanou  volební  agitací  ve  smyslu  ustanovení  § 16  odst. 5 
volebního zákona,  z níž lze případně  vyvozovat i právní důsledky 
v řízení  proti  vydání  osvědčení  o  zvolení  poslancem,  rozumí 
provádění aktivní  cílené propagační činnosti  samotného kandidáta 
na  poslance  (politické   strany,  koalice)  sledující  ovlivnění 
voličů, popř.  provádění takové činnosti na  jejich pokyn, žádost, 
s jejich souhlasem  nebo s jejich  vědomím, a to  v době 48  hodin 
před  zahájením  voleb  a  ve  dny  voleb.  Z  toho  navrhovatelka 
dovozuje, že Nejvyšší soud ČR nejudikuje konstantně a porušuje tím 
zásadu  právní jistoty  a oslabuje  důvěru v  právo. Ze zaviněného 
protiprávního   jednání   nebo   objektivního   porušení   zákonné 
povinnosti  prý lze  vyvodit právní  odpovědnost, pouze  však vůči 
tomu, kdo tuto povinnost porušil.  "Neplatnost volby by však mohla 
být pouze tzv. jiným právním následkem porušení právní povinnosti, 
kterou  by však  zákon musel  výslovně stanovit";  to však volební 
zákon nečiní. 
 
     Podle  názoru   navrhovatelky  by  o   neplatnost  volby  šlo 
v případech   nesplnění   podmínek   pasivního   volebního  práva, 
vymezených  Ústavou  a  volebním  zákonem.  Protože  však z čl. 19 
odst. 3 Ústavy ČR vyplývá, že mandát senátora vzniká zvolením, pak 
"není-li  prokázáno  nesplnění  stanovených  ústavních a zákonných 
podmínek, není  ani Ústřední volební  komise, ani soud,  ani Senát 
(ani kdokoliv  jiný) legitimován rozhodnout  o neplatnosti volby". 
Pokud  by  prý  případné  ustanovení  ve  volebním zákoně hovořilo 
o neplatnosti   mandátu   jako   sankci   za  porušení  povinností 
stanovených v ustanovení § 16 volebního zákona, bylo by neústavní. 
 
     Jestliže  by  sám  kandidát  nebo  příslušná  volební  strana 
porušili  pravidla, vymezená  v ustanovení  § 16 volebního zákona, 
bylo by prý možno uvažovat  o naplnění skutkové podstaty trestného 
činu  podle  ustanovení  § 177  trestního  zákona, popř. přestupku 
proti veřejnému pořádku podle ustanovení § 48 nebo přestupku proti 
občanskému soužití  podle ustanovení § 49  odst. 1 písm. c) zákona 
č. 200/1990 Sb., o přestupcích. V úvahu by rovněž připadala žaloba 
na  ochranu osobnosti  podle  ustanovení  § 11 a  násl. občanského 
zákoníku.  Nelze  prý  však  uvažovat  o  neplatnosti volby, neboť 
jestliže mandát  senátora vznikl zvolením, připadá  v úvahu toliko 
zánik  mandátu;  taxativní  výpočet  důvodů  zániku  mandátu podle 
čl. 25  Ústavy  ČR  však  důvod  zániku  mandátu rozhodnutím soudu 
nezná. 
 
     Navrhovatelka dále  upozornila na některé  judikáty Ústavního 
soudu, z  nichž vyplývá, že účelem  volebního zákona je realizovat 
a blíže upravit základní politické právo  volit a být volen, takže 
sporná ustanovení  tohoto zákona musí  být interpretována v  duchu 
čl. 22 Listiny  základních práv a  svobod. Takový výklad  musí být 
k tomuto  základnímu  právu  vstřícný  -  tedy  takový,  aby  bylo 
umožněno volit  a být volen a  ne naopak (sp. zn.  IV. ÚS 275/96). 
V situaci, kdy určité ustanovení  právního předpisu umožňuje různé 
interpretace, je  při jeho aplikaci  úkolem všech státních  orgánů 
interpretovat  je ústavně  konformním  způsobem  (sp. zn.  III. ÚS 
277/96).  Navrhovatelka  se  domnívá,  že  Nejvyšší  soud ČR tento 
právní závěr Ústavního soudu nerespektoval a navíc "vyplnil event. 
možné mezery ve volebním zákoně  závěrem, který nemá oporu v textu 
zákona". Tím prý  jednal účelově a překročil meze  dané Ústavou ČR 
(čl. 95 odst. 1), "totiž že soud právo nalézá, ale netvoří". 
 
     Nejvyšší soud  ČR prý pochybil  i tím, že  se "nezamýšlel nad 
účelem  zákonných  ustanovení  o  soudním  přezkumu  ve stanoveném 
rozsahu". Osvědčení  o zvolení má totiž  údajně pouze deklaratorní 
charakter,  nemělo  by  být  vydáno  tomu,  kdo  nenaplnil ústavní 
a zákonné  podmínky  volby  a  jeho  nevydání  má být podnětem pro 
rozhodnutí příslušné  komory Parlamentu ve  věci ověření platnosti 
mandátu.  Přitom  ověření  platnosti  volby  komorou není nezbytně 
vázáno na  předchozí usnesení Nejvyššího soudu  ČR. V souzené věci 
však  Senát  napadené  usnesení  Nejvyššího  soudu  ČR respektoval 
a jeho  výrok   o  neověření  platnosti   mandátu  JUDr. D. L.  je 
odůvodněn právě tímto rozhodnutím soudu. 
 
     Navrhovatelka  konečně  nesouhlasí  ani  s názorem Nejvyššího 
soudu ČR o  neplatnosti pouze druhého kola voleb  do Senátu, neboť 
prý z dikce ustanovení § 79 volebního zákona neplyne, že prezident 
republiky by mohl vyhlásit dodatečné volby "jen z části". 
 
     Z  výše  uvedených  důvodů  proto  navrhovatelka navrhla, aby 
Ústavní soud v nálezu vyslovil,  že JUDr. D. L. byla ve volbách do 
Senátu  PČR  platně  zvolena  senátorkou  a  že  vyhlášením nálezu 
pozbývají v záhlaví uvedená rozhodnutí platnosti. 
 
     V  přípisu  ze  dne  31. 1.1999  navrhovatelka  (v  reakci na 
vyjádření  účastníků  a  vedlejších  účastníků  řízení k opravnému 
prostředku) shrnula své hlavní argumenty.  V první řadě - k otázce 
věcné kompetence Nejvyššího soudu ČR  - uvedla, že ani ve volebním 
zákoně  ani v  o. s. ř. není   stanoveno, že  Nejvyšší soud  ČR má 
rozhodovat o platnosti volby.  Ustanovení § 79 volebního zákona je 
prý  zákonným  podkladem   pro  rozhodování  prezidenta  republiky 
a nikoliv soudu.  O tom, zda  jednotliví poslanci a  náhradníci za 
poslance  byli  platně  zvoleni,  rozhoduje  podle ustanovení § 45 
odst. 1  písm. a)  zákona  o  jednacím  řádu  Poslanecké  sněmovny 
Mandátový   a  imunitní   výbor  a   Sněmovna  (popřípadě  Senát). 
Navrhovatelka za druhé tvrdí,  že volební zákon nespojuje porušení 
povinností  stanovených v  ustanovení § 16  odst. 2 a  5 se sankcí 
neplatnosti  volby,  neboť  tak  závažný  následek  by  musel  být 
v zákoně  určen  expressis  verbis   nebo  "musí  být  vyvoditelný 
jednoznačnou  právní  argumentací".  Třetí  rovinu  svých  námitek 
navrhovatelka  spatřuje  v  tom,  že  případné  porušení ust. § 16 
odst. 2 a 5 volebního zákona  bylo v daném případě malé intenzity, 
neovlivnilo  rozhodování  voličů  a  spočívalo  v  jednání  jiných 
subjektů  než kandidátky  a  politické  strany, která  ji navrhla. 
Konečně za  čtvrté navrhovatelka dovodila, že  ust. § 16 volebního 
zákona  a  jeho  výklad  kolidují  s  ústavně  zaručeným právem na 
svobodu projevu a právem na  informace ve smyslu článku 17 Listiny 
základních práv a svobod, takže je tedy zřejmě neústavní. 
 
                              III. 
 
     Ze  spisu plyne,  že opravný  prostředek proti  rozhodnutí ve 
věci  ověření  volby  senátorky  JUDr. D. L.  byl  podán v zákonem 
stanovené lhůtě (§ 85 odst. 2 zákona o Ústavním soudu), že splňuje 
všechny  zákonné  formální  náležitosti  a  že  proto  nic nebrání 
projednání a rozhodnutí věci samé. 
 
     K návrhu se vyjádřili účastníci  řízení - Senát Parlamentu ČR 
a Nejvyšší  soud  ČR  a  vedlejší  účastníci  řízení - JUDr. D. L. 
a ČSSD. 
 
     Senát Parlamentu ČR ve svém vyjádření k návrhu uvedl, že jeho 
Mandátový a  imunitní výbor ověřoval  mandát ve smyslu  ustanovení 
§ 45  odst. 1  písm. a)  zákona  č. 90/1995 Sb.,  o  jednacím řádu 
Poslanecké sněmovny a předložil své zjištění Senátu, který je vzal 
usnesením  č. 4 ze  dne 16.12.1998  na vědomí.  Senát patří k moci 
zákonodárné,   respektuje   rozhodování   nezávislé   moci  soudní 
a nepřísluší mu  prý ani výklad  jiných zákonů, jež  navrhovatelka 
v odůvodnění svého návrhu uvádí. 
 
     Nejvyšší soud ČR  se odvolal na usnesení, jež  v souzené věci 
vydal,  a k  jednotlivým námitkám  uvedeným v  opravném prostředku 
uvedl následující: 
 
     Podle  ustanovení § 88  odst. 1 volebního  zákona lze volební 
stížnost podat  pouze proti vydání osvědčení  o zvolení senátorem. 
Rozhodnutí o této otázce však  musí nutně vycházet z řešení otázky 
platnosti  či  neplatnosti  volby  konkrétního kandidáta. Nejvyšší 
soud  ČR  se  při  svém   rozhodování  a  formulaci  výroku  řídil 
ustanovením  § 79  cit.  zákona,  podle  něhož prezident republiky 
vyhlásí dodatečné volby, nedošlo-li  ve volebním obvodu ke zvolení 
senátora z důvodů usnesení soudu o neplatnosti voleb. Za nesprávný 
považuje Nejvyšší  soud ČR názor,  že v těchto  případech je nutno 
rozhodovat  ve smyslu  ustanovení § 200n  o. s. ř. a  že v případě 
úspěšně  uplatněné stížnosti  proti vydání  osvědčení má  proto ve 
výroku usnesení  pouze vyslovit, že  stížnost je oprávněná,  neboť 
takto  formulovaný výrok  by byl  toliko deklaratorní  a nebylo by 
z něj patrno, zda a jak bylo rozhodnuto v meritu věci (tj. zda lze 
či nikoliv vydat osvědčení). 
 
     Zákon prý  s možností neplatnosti  voleb správně počítá  a je 
tedy  logické, že  neplatnost  voleb  musí být  důsledkem porušení 
pravidel volební soutěže, neboť v opačném případě by právní úprava 
voleb  byla  pouhou  deklarací  a  jejich  výsledky by byly platné 
i vzdor   jakékoli  manipulace   s  nimi.   Předmětným  televizním 
vystoupením JUDr. L. prý byla z její strany porušena pravidla daná 
v ustanovení  § 16 volebního  zákona, neboť  se jednalo  o volební 
kampaň. 
 
     K rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR, sp. zn. 11 Zp 22/98, na něž 
se  navrhovatelka odvolává,  Nejvyšší  soud  ČR zejména  uvedl, že 
rozhodování ve  volebních věcech je  relativně novou agendou  a je 
tedy logické, že  se v této oblasti judikatura  vyvíjí. Mimo to je 
souzená věc oproti danému případu odlišná, a to z hlediska kvality 
i intenzity  zásahu do  volební kampaně  ve smyslu  § 16 volebního 
zákona. Několik  "propagačních materiálů" roznesených  do schránek 
v době  moratoria prý  totiž nelze  srovnávat se  situací, kdy  do 
volební kampaně zasáhnou celostátní média. 
 
     V  souzeném  případě  Nejvyšší  soud  ČR  údajně nerozhodoval 
o zániku mandátu, nýbrž toliko o  neplatnosti voleb a o nemožnosti 
vydat osvědčení  o zvolení, tzn.  o tom, že  mandát vůbec nevznikl 
a úvahy o způsobech jeho možného zániku proto prý nejsou na místě. 
 
     Argumentace   navrhovatelky   prostřednictvím   ve  stížnosti 
uvedených nálezů Ústavního soudu je prý vytržena z kontextu, neboť 
tyto  nálezy řešily  otázku  registrace  kandidáta a  jejich cílem 
proto bylo  umožnit co největšímu počtu  občanů realizovat pasivní 
volební právo. Projednávaná problematika se však týká úplně jiného 
okruhu otázek. 
 
     Soudní   kontrola   voleb   a   ověřování  platnosti  mandátů 
příslušnou  komorou  Parlamentu  ČR  jsou  podle názoru Nejvyššího 
soudu  ČR  dva  instituty  sloužící  různým  účelům, kdy ověřování 
platnosti   mandátů   "je   jakousi   vnitřní   kontrolou   voleb" 
nepředpokládající jakýkoliv podnět občana  a soudní kontrola voleb 
je nástrojem kontroly  voleb ze strany občanů -  voličů. O tom prý 
svědčí i to, že k  podání stížnosti je legitimován především občan 
- volič, nikoliv neúspěšný kandidát. 
 
     Proto  Nejvyšší soud  ČR navrhl,  aby byl  opravný prostředek 
zamítnut. 
 
     JUDr. D. L.  ve  svém   vyjádření  především  zdůraznila,  že 
volební  zákon   neporušila,  a  to  ani   v  případě  předmětného 
televizního  zpravodajského  šotu.  Nejednalo  se  totiž o volební 
agitaci, nýbrž pouze  o reakci na kampaň vedenou  proti její osobě 
v rámci zavedených  rozhovorů s primátorkou  Brna, přičemž "nebyla 
informována  o   programu  a  o  termínu,   v  němž  bude  odpověď 
zveřejněna". 
 
     Vliv  předmětných článků  v deníku  LN a  televizního šotu na 
voliče   v   obvodu   č. 58   označila   JUDr. L   za   neprůkazný 
a spekulativní,  neboť její  voličská základna  v prvním  i druhém 
kole voleb byla naprosto stabilní, zatímco u jejího protikandidáta 
došlo k vysokému nárůstu hlasů. Ve druhém kole voleb prý byla vůči 
její osobě  vedena urážlivá a  lživá kampaň (již  lze považovat za 
nepoctivý  volební boj),  a to   i v  posledních 48  hodinách před 
zahájením  voleb.  Tyto  skutečnosti  byly  obsaženy  ve stížnosti 
podané  volebním  zmocněncem  ODS  Obvodní  volební  komisi, která 
uvedené  jednání  jednomyslně  odsoudila.  Následné stížnosti ČSSD 
však tato komise odmítla a porušení zákona neshledala ani Ústřední 
volební komise. 
 
     JUDr. L. dále poukázala na to,  že Mandátový a imunitní výbor 
Senátu nijak nezkoumal platnost její volby, nýbrž pouze odkázal na 
napadené  usnesení  Nejvyššího  soudu  ČR  (a  tento závěr vzal na 
vědomí i  Senát), přestože podle ustanovení  § 45 odst. 1 písm. a) 
zákona  o  jednacím  řádu  Poslanecké  sněmovny  měl  zkoumat, zda 
jednotliví senátoři byli platně zvoleni. 
 
     Závěrem JUDr. L  uvedla, že její  volební kampaň byla  slušná 
a korektní. Úvahy o tom, do jaké míry mohlo event. porušení zákona 
médii ovlivnit výsledky voleb, jsou prý neprůkazné a spekulativní. 
I kdyby  však byl  postup  médií  shledán jako  porušení volebního 
zákona, nemůže to mít za následek neplatnost volby, která prý může 
být  spojena toliko  s  nedodržením  podmínek, jež  stanoví Ústava 
a volební zákon, tj. podmínek  volitelnosti senátora (čl. 19 odst. 
2 Ústavy  a  § 57  volebního  zákona)  a  regulérnosti při sečtení 
platných  hlasů (§§ 75  a  76  odst. 4 volebního  zákona). Protože 
k porušení  podmínek volitelnosti  ani regulérnosti  vyhodnocování 
výsledku voleb  nedošlo, je JUDr. L.  přesvědčena, že byla  platně 
zvolena senátorkou. 
 
     ČSSD ve  svém vyjádření v první  řadě uvádí, že ČSSD  v tomto 
řízení   náleží  postavení   vedlejšího  účastníka,   neboť  podle 
ustanovení § 93  o. s. ř. (se zřetelem  na § 63 zákona  o Ústavním 
soudu) může vstoupit  do řízení ten, kdo má  na věci právní zájem. 
Soudní  přezkum voleb  je jakýmsi  pokračováním volebního  procesu 
a je  proto nutné,  aby  dotčené  subjekty, tj.  zejména subjekty, 
které  byly  účastny  řízení  v  předchozím  stupni,  měly možnost 
obhájit  své  právní  názory.  Jiný  výklad  by  prý byl v rozporu 
s principem ochrany svobodné soutěže politických sil. 
 
     Nejvyšší  soud ČR  je podle  názoru ČSSD  oprávněn rozhodnout 
o neplatnosti  voleb. Parlament  totiž již  není nejvyšším orgánem 
státní moci  (jak tomu bylo dříve),  nýbrž pouze moci zákonodárné. 
Veškeré  pravomoci Parlamentu  v oblasti  rozhodování mimo  oblast 
zákonodárství  by proto  měly mít  ústavní a  nikoliv jen  zákonný 
podklad. V této souvislosti ČSSD odkázala na nález Ústavního soudu 
Slovenské republiky,  sp. zn. Pl.  ÚS 29/95, podle  něhož "Národní 
rada rozšířením  svojí působnosti nad  rámec ústavy nemůže  omezit 
působnost  jiných státních  orgánů nebo  převzít jejich kompetence 
způsobem, který není v souladu  s principem právního státu". Proto 
prý komora Parlamentu nemůže  autoritativně rozhodovat o platnosti 
voleb, neboť k tomu nemá oprávnění v Ústavě. Kontrola voleb by tak 
spočívala  na politickém  a nikoliv  právním přezkumu  a volby  by 
"dostaly v  tomto případě charakter kooptace".  Pro stanovisko, že 
o platnosti  voleb  rozhoduje  příslušná  komora,  prý  není opora 
v zákoně  o volbách  ani v  zákoně jiném  a na  tom nic nemění ani 
ustanovení § 45 odst. 1 písm. a) zákona o jednacím řádu Poslanecké 
sněmovny. Autoritativní přezkum voleb z hlediska jejich zákonnosti 
je proto  výkonem moci soudní a  ustanovení § 88 odst. 2 volebního 
zákona,  kde  se  o  rozhodnutí  Nejvyššího  soudu  ČR hovoří jako 
o stanovisku, je  proto "nutné vykládat jen  ve vztahu k příslušné 
komoře  Parlamentu",  která  je   pouze  povinna  vzít  rozhodnutí 
Nejvyššího soudu  ČR na vědomí  a neumožnit v  Parlamentu pracovat 
někomu, kdo nebyl platně  zvolen. Naopak ustanovení § 79 volebního 
zákona dává prezidentovi pokyn  na základě usnesení soudu vyhlásit 
nové volby.  O tom, že  se jedná o  usnesení Nejvyššího soudu  ČR, 
svědčí samotný pojem "usnesení" a  ustanovení §§ 88 a 89 volebního 
zákona.  Navrhovatelka  se  prý  dopouští  omylu,  když  tvrdí, že 
Nejvyšší  soud  ČR  může  volební  stížnosti  jen  vyhovět nebo ji 
zamítnout, neboť  toto tvrzení nemá  oporu ve volebním  zákoně ani 
v o. s. ř.  a je  v přímém  rozporu s  ustanovením § 79  volebního 
zákona. 
 
     ČSSD dále  z ustanovení § 85 odst. 1  zákona o Ústavním soudu 
dovozuje, že písm. a) tohoto ustanovení se týká rozhodnutí orgánu, 
který  rozhodl  o  neplatnosti  volby,  což  je  Nejvyšší soud ČR, 
nikoliv  příslušná  komora  Parlamentu.  Pouze písm. b) citovaného 
ustanovení se  týká rozhodnutí komory Parlamentu,  jímž byl mandát 
oproti   rozhodnutí  Nejvyššího   soudu  ČR   potvrzen.  Pokud  by 
zákonodárce  stál na  stanovisku, že  o platnosti  mandátu a volby 
rozhoduje příslušná komora, vyjádřil by to výslovně i v ustanovení 
§ 85 odst. 1 písm. a) zákona o  Ústavním soudu, což však neučinil. 
ČSSD  tedy zastává  názor, že  pouze Nejvyšší  soud ČR je oprávněn 
k autoritativnímu rozhodnutí ve věci  přezkumu zákonnosti voleb do 
Parlamentu,  včetně   rozhodnutí  o  neplatnosti   voleb.  Opravný 
prostředek  k  Ústavnímu  soudu   podle  ustanovení  § 85  odst. 1 
písm. a)  zákona o  Ústavním soudu  tedy musí  směřovat vůči  jeho 
rozhodnutí. 
 
     K názoru,  že je nepřípustné,  aby JUDr. L. přišla  o mandát, 
když porušení volebního zákona nezavinila, ČSSD uvedla, že smyslem 
soudního  přezkumu voleb  je ochrana  lidu před  tím, aby jeho moc 
nebyla přenesena nezákonným způsobem  a nikoliv ochrana kandidáta, 
jestliže se ukáže, že byl zvolen ve volbách, v nichž byl podstatně 
porušen  volební  zákon,  i  když  ne  jeho  vinou.  Dále prý není 
pravdou,  že   televizní  vystoupení  bylo   uskutečněno  v  rámci 
zavedených   rozhovorů  s   primátorkou,  neboť   v  Jihomoravském 
večerníku  D. L. neměla  žádná pravidelná  vystoupení, nýbrž  byla 
vždy dotazována  pouze ke konkrétním  věcem. V předmětném  šotu jí 
navíc  nebyla  položena  žádná   otázka  z  působnosti  ve  funkci 
primátorky města Brna. 
 
     ČSSD zastává  názor, že jednotlivé  případy údajného porušení 
volebního  zákona, jimiž  se zabýval  již Nejvyšší  soud ČR,  jsou 
jasným  porušením zákona  o volbách.  Je sice  zřejmé, že ne každé 
porušení volebního  zákona může mít  za následek neplatnost  voleb 
a významnou roli v tomto směru sehrává judikatura, nicméně v daném 
případě by měla být vzata v úvahu povaha porušení volebního zákona 
a skutečnost,  zda  toto  porušení  mohlo  mít  podstatný  vliv na 
výsledek  voleb.  V  souzené  věci  byla  JUDr. L.  zvolena těsnou 
většinou  263  hlasů  a  za  této  situace  "mohlo  každé porušení 
volebního  zákona  mít  podstatný  vliv  na  výsledek voleb". Jiná 
situace by nastala, pokud by jeden z kandidátů byl zvolen s velkou 
převahou  hlasů. Není  tedy  pravdou,  že porušení  § 16 volebního 
zákona vždy  povede k neplatnosti  voleb, neboť každou  situaci je 
nutno  posuzovat  materiálně  a  nikoliv  pouze  formálně. Je však 
nesporné,  že hromadné  sdělovací prostředky  mají nepoměrně větší 
možnosti,  jak  zasáhnout  do  volební  kampaně  než jiné subjekty 
a proto  jejich  nezákonný  zásah  je  možným  důvodem neplatnosti 
voleb. Tato skutečnost je zřejmá  zejména ve druhém kole senátních 
voleb, jehož  se účastní pouze  dva kandidáti a  poškození jednoho 
proto vždy povede ke zvýhodnění druhého. 
 
     Z čl. 22  Listiny základních práv a  svobod vyplývá, že každý 
orgán  aplikující právo  je povinen  vykládat a  používat zákonnou 
úpravu  tak,   aby  byla  umožněna  a   chráněna  svobodná  soutěž 
politických sil  v demokratické společnosti.  V daném případě  prý 
byla  narušena  férovost  a  rovnost  politického volebního klání, 
přičemž  čestnost volebního  boje, zakotvená  ve volebním  zákoně, 
nezavazuje  jen  kandidáty  a  příslušné  politické  strany, nýbrž 
všechny subjekty, včetně novinářů a vlastníků médií. 
 
     ČSSD  nesouhlasí ani  s tvrzením,  že neplatnost  voleb "může 
být" jen  v souvislosti s nesplněním  podmínek pasivního volebního 
práva. Je  totiž věcí soudu, které  porušení volebního zákona bude 
s ohledem   na  jeho   vážnost  v   konkrétní  situaci   spojováno 
s neplatností. Rozhodnutí  soudu o neplatnosti volby  má povahu ex 
tunc, tzn. že  volby měly takovou vadu, že  nevedly a nemohou vést 
ke zvolení senátora, protože nikdo nemůže získat mandát na základě 
neplatných voleb. 
 
     ČSSD  zastává  názor,  že  i  když  Nejvyšší soud ČR vyslovil 
neplatnost senátních voleb v jejich  druhém kole, "je nesporné, že 
volby  je nutno  chápat jako  celistvý proces  a prezident vyhlásí 
jejich nové konání, včetně celé přípravné fáze". 
 
     Z  uvedených  důvodů  ČSSD  navrhla,  aby  Ústavní soud návrh 
odmítl, popř. zamítl. 
 
                               IV. 
 
     Ústavní soud  po projednání věci dospěl  k závěru, že opravný 
prostředek je důvodný. 
 
A) Ústavní  soud v  první řadě  považuje za  nutné konstatovat, že 
   řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. e) Ústavy a podle hlavy druhé 
   oddílu třetího  zákona o Ústavním soudu,  tj. řízení o opravném 
   prostředku proti rozhodnutí ve věci ověření volby poslance nebo 
   senátora,  představuje  zvláštní  a  relativně  samostatný druh 
   řízení  před  Ústavním  soudem,  na  nějž  se  vztahují  obecná 
   ustanovení o řízení před Ústavním soudem toliko subsidiárně. 
 
     Také pro  tento druh řízení  platí obecná zásada,  že Ústavní 
soud  není  součástí  soustavy  obecných  soudů  a zpravidla proto 
nepřehodnocuje  ani  řízení,  před  nimi  prováděné,  pokud  v něm 
nedošlo k porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod. 
V tomto speciálním  druhu řízení se  však Ústavní soud  nachází ve 
značně  odlišném postavení,  než tomu  je např.  v případě  řízení 
a rozhodování  o ústavní  stížnosti, kdy  v zásadě  zkoumá to, zda 
v konkrétním   případě   nedošlo   zásahem   orgánu  veřejné  moci 
k porušení ústavně zaručeného základního  práva nebo svobody [§ 72 
odst. 1 písm. a)  zákona o Ústavním  soudu] a kdy  se tedy pojmově 
nezabývá  případným  porušením   běžných  zákonů  či  podzákonných 
právních  předpisů.  V  řízení  podle  oddílu  třetího hlavy druhé 
zákona o  Ústavním soudu totiž  Ústavní soud rozhoduje  o opravném 
prostředku proti  rozhodnutí ve věci  ověření volby poslance  nebo 
senátora a  protože koná jako  - sui generis  - odvolací instance, 
musí konkrétní  případ posuzovat nejen z  hlediska ochrany ústavně 
zaručených základních  práv nebo svobod, ale  především z hlediska 
věrohodnosti demokratického procesu  voleb. Porušení subjektivních 
práv  jednotlivců  se  sice   může  stát  podnětem  k  přezkoumání 
regulérnosti  voleb,  podstatným  obsahem  tohoto přezkoumání však 
musí být zjištění, zda existující nedostatky jsou takového dosahu, 
že  zpochybňují  výsledky  a  tím  i  platnost  voleb. Z uvedeného 
vyplývá,  že sice  i v  tomto  řízení  platí, že  Ústavní soud  je 
soudním  orgánem ochrany  ústavnosti (čl. 83  Ústavy) a  že soudci 
Ústavního  soudu jsou  při svém  rozhodování zásadně  vázáni pouze 
ústavními  zákony a  mezinárodními smlouvami  podle čl. 10  Ústavy 
(čl. 88 odst. 2  Ústavy), nicméně hlediska,  z nichž Ústavní  soud 
posuzuje oprávněnost rozhodnutí ve věci ověření volby, nejsou dána 
toliko ústavními normami, nýbrž i normami zákonnými. 
 
B) Nutno  předeslat, že  stávající  právní  úprava řízení  ve věci 
   stížnosti  proti  vydání  osvědčení  o  zvolení senátorem (§ 88 
   odst.  1 volebního  zákona) a  její výklad  jsou značně  sporné 
   a nejednotné. Proto Ústavní soud  považuje za vhodné ještě před 
   tím,  než  se  bude   věnovat  konkrétnímu  souzenému  případu, 
   zaujmout  stanovisko  k  některým  obecným  procesním  aspektům 
   řízení o tomto typu volební stížnosti. 
 
     Z  ustanovení  § 88  odst. 1  volebního  zákona  vyplývá,  že 
stížností proti vydání osvědčení o zvolení senátorem se může každý 
občan,  zapsaný v  seznamu  voličů  v příslušném  volebním okrsku, 
a každá politická strana nebo koalice, která v daném obvodu podala 
přihlášku k registraci, domáhat  rozhodnutí soudu podle zvláštního 
zákona.  Tímto  zákonem  je  v  tomto  případě občanský soudní řád 
(o. s. ř.), podle jehož ustanovení § 200n o stížnosti proti vydání 
osvědčení o zvolení senátorem rozhodne soud bez jednání usnesením, 
a to  do  deseti  dnů.  Proti  rozhodnutí  soudu  nejsou přípustné 
opravné prostředky. Z ustanovení § 89 volebního zákona vyplývá, že 
k řízení  v  této  věci  je  příslušný  Nejvyšší  soud  ČR.  Podle 
ustanovení  § 88  odst. 2  volebního  zákona  "stanovisko obsažené 
v usnesení zašle  soud podle povahy věci  Poslanecké sněmovně nebo 
Senátu."  Podle ustanovení  § 79 volebního  zákona "nedošlo-li  ve 
volebním  obvodu  ke  zvolení  senátora  z  důvodu  usnesení soudu 
o neplatnosti  volby, popřípadě  z důvodu,  že volby  nebyly řádně 
provedeny, vyhlásí prezident republiky dodatečné volby." 
 
     Ustanovení  § 45  odst. 1   písm. a)  zákona  č. 90/1995 Sb., 
o jednacím  řádu Poslanecké  sněmovny (který  se podle  ustanovení 
§ 126 tohoto zákona do doby  přijetí zákona o jednacím řádu Senátu 
přiměřeně  použije  i  pro  jednání  Senátu)  přiznává Mandátovému 
a imunitnímu  výboru   právo  zkoumat,  zda   jednotliví  poslanci 
a náhradníci  za  poslance  byli  platně  zvoleni,  a svá zjištění 
předkládá podle povahy věci Sněmovně nebo předsedovi Sněmovny. 
 
     Podle  ustanovení  § 85  odst. 1  písm. a)  zákona o Ústavním 
soudu opravný  prostředek proti rozhodnutí  ve věci ověření  volby 
senátora je  oprávněn podat senátor,  případně volební strana,  za 
níž  kandidoval, a  to proti  rozhodnutí, že  nebyl platně zvolen. 
Pokud  by Senát  ověřil platnost  volby senátora,  má právo  podat 
opravný  prostředek proti  tomuto rozhodnutí  "ten, jehož  volební 
stížnosti bylo vyhověno" [písm. b) citovaného ustanovení]. 
 
C) Z  uvedeného  přehledu  právní   úpravy  tohoto  typu  "volební 
   stížnosti"  podle  názoru  Ústavního  soudu  vyplývá, že řízení 
   v této věci vychází z následujících principů: 
 
1. Stížnost proti vydání osvědčení  o zvolení senátorem může podat 
   každý oprávněný  občan nebo příslušná  politická strana (jejich 
   koalice). O této stížnosti rozhoduje Nejvyšší soud ČR. 
 
2. V této  věci je  Nejvyšší soud  ČR oprávněn  rozhodnout výrokem 
   o tom, zda příslušný senátor byl platně zvolen či nikoliv. Tato 
   skutečnost  vyplývá  zejména  z  gramatického  znění ustanovení 
   § 79 volebního zákona, podle  něhož prezident republiky vyhlásí 
   dodatečné  volby,  "nedošlo-li  ve  volebním  obvodu ke zvolení 
   senátora  z důvodu  usnesení soudu  o neplatnosti  volby". Toto 
   ustanovení   koresponduje   s   citovanými   ustanoveními  § 88 
   volebního zákona a § 200n odst. 1 o. s. ř., které hovoří o tom, 
   že o stížnosti proti vydání  osvědčení o zvolení poslancem nebo 
   senátorem rozhodne soud. Smysl  těchto ustanovení je totiž týž. 
   Nelze  tedy tvrdit,  že Nejvyšší  soud ČR  pouze posuzuje,  zda 
   podaná  stížnost  je  či  není  důvodná  (oprávněná),  a  že mu 
   rozhodování o platnosti volby nepřísluší. Zároveň je zřejmé, že 
   zákonná úprava řízení před Nejvyšším  soudem ČR ve věcech voleb 
   (soudní  přezkoumání) vychází  z povahy  tohoto řízení,  jedním 
   z jehož základních - a nutných  - požadavků je, aby řízení bylo 
   rychlé.  V samotné  této skutečnosti  nelze spatřovat  porušení 
   procesních záruk řádného procesu ve smyslu hlavy páté Listiny. 
 
     V  tomto  směru  Ústavní  soud  v  zásadě  vychází z toho, že 
Parlament  ČR je  nejvyšším  orgánem  nikoliv veškeré  moci, nýbrž 
toliko moci zákonodárné. S ohledem na současnou úpravu v Ústavě ČR 
a ve volebním  zákonu Parlamentu přísluší  - s ústavně  vymezenými 
výjimkami - především rozhodování  normativní formou, tj. způsobem 
všeobecně  závazným pro  blíže neurčený  okruh subjektů  a nikoliv 
formou  individuálních právních  aktů. Také  v případě rozhodování 
o volební   stížnosti  tedy   náleží  právo   vydat  autoritativní 
rozhodnutí (individuální  právní akt) nezávislému  soudu a nikoliv 
orgánu moci zákonodárné s výjimkou dále uvedenou. Podle ustanovení 
§ 45 odst. 1  písm. a) zákona o jednacím  řádu Poslanecké sněmovny 
je  sice   Mandátový  a  imunitní  výbor   oprávněn  zkoumat,  zda 
jednotliví poslanci  byli platně zvoleni,  leč při tomto  zkoumání 
musí vycházet z případného  usnesení Nejvyššího soudu ČR, vydaného 
v řízení o stížnosti proti vydání  osvědčení o zvolení. (Sám orgán 
Senátu  zkoumá  platnost  volby  z  hledisek  jiných,  zejména  se 
zřetelem  na čl. 19  odst. 2 Ústavy  a na  § 57 volebního zákona.) 
Usnesení  Nejvyššího  soudu  ČR  proto  nelze  ani  v souzené věci 
zpochybňovat z toho  důvodu, že by k jeho  vydání Nejvyšší soud ČR 
nebyl vůbec oprávněn,  popř. že by toto rozhodnutí  nebylo v daném 
případě závazné. 
 
     Ústavní  soud však  konstatuje, že  navrhovatelka -  důsledně 
vzato  -  brojí  jak  proti  citovaným  rozhodnutím  Senátu a jeho 
Mandátového   a  imunitního   výboru,  tak   také  proti  usnesení 
Nejvyššího soudu  ČR, s nimiž je  třeba se argumentačně vypořádat. 
Lze ostatně  usuzovat, že formální  posouzení opravného prostředku 
(tj. zda byl podán toliko  proti usnesení Nejvyššího soudu ČR nebo 
také  proti  rozhodnutí  Senátu  a  jeho  Mandátového a imunitního 
výboru)  není  rozhodující,  neboť  podle  ustanovení § 91 odst. 3 
zákona  o  Ústavním  soudu  vyhlášením  nálezu,  jímž Ústavní soud 
vyhověl  opravnému  prostředku,   pozbývají  platnosti  rozhodnutí 
jiných orgánů, která tomuto nálezu  odporují. To znamená, že pokud 
Ústavní soud shledá opravný prostředek  důvodným a vyhoví mu, jsou 
zrušena  všechna tomu  odporující  předchozí  rozhodnutí, a  to ex 
lege. 
 
     V  této souvislosti  Ústavní soud  dovozuje, že  podaný návrh 
(opravný prostředek  ODS) nelze formálně  odmítnout s poukazem  na 
to,  že směřuje  "proti právně  irelevantnímu rozhodnutí  Senátu". 
Podle  přesvědčení  Ústavního  soudu  tato  argumentace neobstojí, 
neboť  relevanci  senátního  rozhodnutí   ve  věci  ověření  volby 
poslance  nebo  senátora  lze  vyvodit  z  ustanovení  § 85 zákona 
o Ústavním soudu. Proto  je třeba se návrhem zabývat  i po stránce 
věcné. 
 
     Ústavní  soud  dále  poukazuje  na  to,  že  podle citovaného 
ustanovení § 85  zákona o Ústavním soudu  proti rozhodnutí ve věci 
ověření  volby  poslance  nebo  senátora  je  možné  podat opravný 
prostředek, k  čemuž je oprávněn  "a) poslanec, senátor,  případně 
volební  strana, za  níž poslanec  nebo senátor  kandidoval, proti 
rozhodnutí,  že  nebyl  platně   zvolen,  b)  ten,  jehož  volební 
stížnosti podle  volebního zákona bylo  vyhověno, proti rozhodnutí 
příslušné komory Parlamentu nebo jejího orgánu o ověření platnosti 
volby poslance nebo senátora."  Tento opravný prostředek lze podat 
do  deseti dnů  ode dne,  kdy bylo  osobě oprávněné  podat opravný 
prostředek oznámeno příslušné rozhodnutí. 
 
     Z toho je  zřejmé, že zákon rozlišuje situaci,  kdy je vydáno 
rozhodnutí  o tom,  že poslanec  nebo senátor  nebyl platně zvolen 
- o  čemž rozhoduje  (s výhradou  výše uvedenou)  Nejvyšší soud ČR 
- a  kdy   bylo  vydáno  rozhodnutí  o   ověření  platnosti  volby 
příslušnou komorou  Parlamentu. Pokud tedy  (obecně) Nejvyšší soud 
ČR rozhodne  o volební stížnosti  podle ustanovení § 88  volebního 
zákona,  je  toto  rozhodnutí  (resp.  stanovisko  v něm obsažené) 
postoupeno  Poslanecké  sněmovně  nebo  Senátu,  přičemž příslušná 
komora Parlamentu je musí při rozhodování o ověření volby poslance 
nebo senátora respektovat. Jestliže by příslušná komora Parlamentu 
rozhodnutí Nejvyššího  soudu ČR o  tom, že volební  stížnosti bylo 
vyhověno - a  že tedy k platnému zvolení  nedošlo - nerespektovala 
(či   neověřila  mandát   z  jiných   důvodů),  umožňuje  citované 
ustanovení zákona o Ústavním  soudu podat opravný prostředek proti 
tomuto rozhodnutí komory nebo jejího orgánu. 
 
3. Pokud  Nejvyšší soud  rozhodne o  tom, že  příslušná volba byla 
   neplatná,  neznamená to,  že mandát  příslušného senátora tímto 
   rozhodnutím zanikl, nýbrž že vůbec nevznikl. 
 
4. O  opravném prostředku  proti rozhodnutí ve  věci ověření volby 
   senátora rozhoduje Ústavní soud,  přičemž v rozhodnutí vysloví, 
   že senátor buď byl anebo nebyl platně zvolen. Vyhlášením nálezu 
   Ústavního  soudu,  jímž  bylo  vyhověno  opravnému  prostředku, 
   pozbývají  platnosti  rozhodnutí  jiných  orgánů,  která tomuto 
   nálezu odporují" (§ 91 odst. 3 zákona o Ústavním soudu). 
 
D) V  daném  případě   podala  stížnost  proti   vydání  osvědčení 
   o zvolení  JUDr. D. L.  senátorkou  ČSSD  a  Nejvyšší  soud  ČR 
   napadeným usnesením rozhodl, že  volba senátorky JUDr. D. L. je 
   neplatná a že  jí nelze vydat osvědčení o  zvolení za senátora. 
   K tomu Ústavní soud uvádí, že Senát a jeho Mandátový a imunitní 
   výbor  - jak  plyne z  výše uvedené  argumentace -  postupovaly 
   správně,  když mandát  JUDr. L.  neověřily, neboť  respektovaly 
   předmětné usnesení Nejvyššího soudu ČR. Zároveň je však namístě 
   znovu  konstatovat,  že  podle  ustanovení  § 91 odst. 3 zákona 
   o Ústavním soudu vyhlášením nálezu, kterým Ústavní soud vyhověl 
   opravnému  prostředku,  pozbývají  platnosti  rozhodnutí jiných 
   orgánů, která tomuto nálezu odporují. Z uvedeného tedy vyplývá, 
   že  pokud  Ústavní  soud  opravnému  prostředku vyhoví, pozbude 
   platnosti jak  napadené usnesení Nejvyššího soudu  ČR, tak také 
   usnesení Senátu a jeho Mandátového a imunitního výboru, a to ex 
   lege, aniž  by se jimi  Ústavní soud musel  samostatně formálně 
   zabývat. 
 
E) Podstata souzené věci spočívá v tom, že podle názoru Nejvyššího 
   soudu ČR byl porušen volební zákon, a to v ustanovení § 16, jež 
   se týká  úpravy volební kampaně.  K tomuto porušení  mělo dojít 
   tím, že (1.) dne 20.11.1998 deník LN uveřejnil článek "Brněnská 
   primátorka L.  má šanci stát  se předsedkyní Senátu";  stejného 
   dne  tentýž deník  publikoval  předvolební  průzkum, v  němž za 
   jednoznačnou  favoritku označil  JUDr. D. L., že  (2.) dne  21. 
   11.  1998 Lidové  noviny  uveřejnily  v článku  "Komise jednaly 
   o kampani"  část s  podtitulkem "Kandidát  B. jednal nemorálně" 
   a že  (3.)  dne  20.  11.  1998  bylo  D. L. umožněno vystoupit 
   v televizním zpravodajském pořadu Jihomoravský večerník, kde se 
   údajně vyjadřovala ke svojí volební kampani a hodnotila ji. 
 
     Nejvyšší  soud ČR  v podstatě  dospěl k  právnímu závěru,  že 
přestože  JUDr. L.  subjektivně  porušení  pravidel volebního boje 
nezpůsobila,   volební   zákon   musí   být  dodržován  objektivně 
a v záporném  případě "může to  mít, pokud někdo  tento nedostatek 
napadne, pouze jediný důsledek - neplatnost voleb". 
 
     Navrhovatelka  oproti tomu  zastává názor,  že volební  zákon 
nespojuje  porušení  povinností   zakotvených  v  ustanovení  § 16 
volebního zákona se sankcí neplatnosti volby a že neplatnost volby 
nemůže  být  ztotožňována  ani  se  subjektivní  ani  s objektivní 
odpovědností. Navíc, mandát senátora vzniká zvolením, a rozhodnutí 
soudu  o neplatnosti  volby  není  uvedeno mezi  taxativním výčtem 
důvodů zániku mandátu podle čl. 25 Ústavy ČR. 
 
F) Ústavní soud dospěl k těmto závěrům: 
 
 a) Z ustanovení  § 16   odst. 2  volebního  zákona   vyplývá,  že 
    "volební kampaň musí probíhat  čestně a poctivě, zejména nesmí 
    být o  kandidátech a politických  stranách nebo koalicích,  na 
    jejichž  kandidátních  listinách  jsou  uvedeni,  zveřejňovány 
    nepravdivé  údaje."  Podle  odst. 5  citovaného  ustanovení je 
    "v době 48 hodin před zahájením  voleb a ve dny voleb zakázána 
    volební agitace pro politické  strany, koalice a kandidáty; je 
    zakázáno   zveřejňování   údajů,   které   by  mohly  poškodit 
    politickou  stranu,  koalici  nebo  kandidáta,  a  to  slovem, 
    písmem,  zvukem  i  obrazem  v  budovách,  kde  sídlí okrskové 
    volební komise,  a v jejich  bezprostředním okolí. Zveřejňovat 
    výsledky předvolebních  průzkumů veřejného mínění  je dovoleno 
    nejpozději do  sedmého dne přede  dnem voleb. V  době voleb je 
    zakázán  jakýkoliv  volební  průzkum  v  objektu,  v  němž  je 
    umístěna  volební místnost."  Podle odst. 7  tohoto ustanovení 
    "v  průběhu  voleb  až  do  uzavření  volebních  místností  je 
    zakázáno uveřejňovat výsledky volebních průzkumů." 
 b) Z dikce  zákona  -  byť  ne  jen  z  ní  - lze dovodit několik 
    základních skutečností. V  první řadě je zřejmé (a  v tom dává 
    Ústavní  soud za  pravdu navrhovatelce),  že vymezení pravidel 
    vedení  volební   kampaně,  jak  vyplývá   z  ustanovení  § 16 
    volebního zákona,  není komplexní a že  volební kampaň více či 
    méně  upravuje celá  řada ustanovení  jiných právních předpisů 
    (občanský zákoník,  trestní zákon, zákon  o přestupcích atd.). 
    Ustanovení § 16 volebního zákona je proto nutno rozumět i tak, 
    že  navazuje na  jiné  právní  předpisy a  "zvýrazňuje" jejich 
    význam  -  z  pochopitelných  důvodů  -  v  období  těsně před 
    volbami. To vyplývá zejména z ustanovení § 16 odst. 2, z něhož 
    je patrno,  že je nelze  interpretovat např. pomocí  logického 
    argumentu a  contrario tak, že  mimo období oficiální  volební 
    kampaně  je možno  se chovat  nečestně a  nepoctivě, nýbrž  že 
    čestně a poctivě  je nutno se chovat vždy,  nicméně těsně před 
    volbami je tomu věnována největší pozornost. 
 
     Zároveň platí,  že právní úprava  volební kampaně není  a ani 
nemůže být  upravena vyčerpávajícím způsobem,  jak to ostatně  lze 
vypozorovat i  u srovnatelných zahraničních  právních úprav. Např. 
podle     ustanovení    § 32     německého    volebního     zákona 
(Bundeswahlgesetz, BGBl.  I S. 1288 ve  znění pozdějších předpisů) 
je  výslovně zakázána  toliko volební  propaganda v  bezprostřední 
blízkosti  volebních místností  a zveřejňování  výsledků veřejného 
mínění, a to pouze v  době voleb. Podle ustanovení § 58 rakouského 
volebního  zákona  (Nationalrats-Wahlordnung,  BGBl.  1992/471) je 
v budovách, kde  se nacházejí volební  místnosti a v  jejich okolí 
v den voleb zakázána jakákoliv volební kampaň, obzvláště dotazy na 
voliče, rozdávání volebních materiálů, konání shromáždění a držení 
zbraní. Pravidla vedení volební kampaně jsou tedy a nutně musí být 
- již  z povahy  věci -  značně obecná  a je  právě úkolem  soudní 
judikatury je blíže dotvářet a konkretizovat. 
 
 c) Polemika,  obsažená  na  jedné  straně  v  napadeném  usnesení 
    Nejvyššího soudu  ČR a na straně  druhé v opravném prostředku, 
    týkající se  objektivního či subjektivního  porušení volebního 
    zákona  (§ 16), je  značně zavádějící.  Obecně vzato  by totiž 
    nemělo  jít  výlučně  o  to,  zda  byl  porušen  volební zákon 
    objektivně  či  subjektivně,  nýbrž  je  třeba  vzít  v  úvahu 
    okolnosti  konkrétního případu  a intenzitu  a způsob porušení 
    volebního   zákona.  Z   této  myšlenky   je  nutno   vycházet 
    i v souzené  věci. Nedá se  tedy obecně konstatovat,  že každé 
    porušení  volebního   zákona  vyvolává  (pokud   je  napadeno) 
    neplatnost voleb,  ani že sankcí neplatnosti  volby nemůže být 
    porušení volebního zákona postiženo  vůbec. Každý případ - jak 
    již  bylo uvedeno  - je  totiž nutno  posuzovat a vyhodnocovat 
    nikoliv   formálně,   nýbrž   materiálně:   vždy  individuálně 
    a s  přihlédnutím  ke  všem   konkrétním  okolnostem  ve  výše 
    uvedeném smyslu. 
 d) Nelze  tedy  souhlasit  s  názorem  navrhovatelky, že porušení 
    pravidel volební kampaně (§ 16  volebního zákona) vůbec nemůže 
    vést k neplatnosti voleb. Je sice pravdou, že právní úprava je 
    v tomto smyslu  ne zcela jednoznačná, nicméně  je právě úkolem 
    obecných  soudů   -  a  také   Ústavního  soudu  -   ji  blíže 
    interpretovat a  konkretizovat. Obecný závěr  Nejvyššího soudu 
    ČR,  že porušení  volebního zákona  (pravidel volební kampaně) 
    může   vést  k   "zneplatnění  voleb",   proto  není   namístě 
    zpochybňovat. 
 e) K     názoru navrhovatelky  ohledně protiústavnosti případného 
    soudního  (senátního)  rozhodnutí  o  zániku mandátu senátorky 
    z důvodu čl. 25 Ústavy - který na nic takového nepamatuje - je 
    nutno  uvést,  že  se  v  daném  případě  nejedná o rozhodnutí 
    o zániku  mandátu  s  účinky   ex  nunc,  nýbrž  o  rozhodnutí 
    o neplatnosti volby senátorky s účinky ex tunc. To znamená, že 
    v případě  vyhovění  volební  stížnosti  mandát vůbec nevznikl 
    a rozpor s  čl. 25 Ústavy tedy neexistuje.  Ústavní soud totiž 
    i v tomto případě vychází  ze svojí ustálené judikatury, podle 
    níž  v  situaci,  kdy   určité  ustanovení  právního  předpisu 
    umožňuje dvě  různé interpretace, přičemž  jedna je v  souladu 
    s ústavními  zákony a  s mezinárodními  smlouvami podle čl. 10 
    Ústavy,  musí je  všechny státní  orgány interpretovat ústavně 
    konformním způsobem  (srov. např. nález  Pl. ÚS 5/96,  Ústavní 
    soud ČR: Sbírka  nálezů a usnesení, sv. 6,  C. H. Beck, Praha, 
    1997,  str. 203).  V daném   případě je  možno se  navíc opřít 
    o srovnání institutu  dodatečných voleb podle  ustanovení § 79 
    volebního   zákona  a   institutu  doplňovacích   voleb  podle 
    ustanovení  § 80  volebního  zákona,  kdy  dodatečné  volby se 
    vztahují  na  případy,  kdy  ve  volebním  obvodu  "nedošlo ke 
    zvolení senátora", zatímco doplňovací volby se týkají případů, 
    kdy v průběhu volebního období "zanikl mandát". 
 f) Ústavní soud se tedy v souzené věci - vzhledem k těmto obecným 
    závěrům - soustředil  na otázku, (1.) zda v  daném případě byl 
    porušen  volební zákon  a (2.)  pokud ano,  zda intenzita jeho 
    porušení  je  natolik  závažná,  že  může  vést  k  rozhodnutí 
    o neplatnosti volby. 
 g) Ustanovení  § 16  odst. 2  volebního  zákona  -  jak  již bylo 
    uvedeno  - stanoví,  že  volební  kampaň musí  probíhat čestně 
    a poctivě,  zejména  nesmí   být  o  kandidátech,  politických 
    stranách nebo  koalicích zveřejňovány nepravdivé  údaje. Podle 
    odst. 5  citovaného  ustanovení  je   v  době  48  hodin  před 
    zahájením voleb  a ve dny  voleb zakázána volební  agitace pro 
    politické  strany, koalice  a kandidáty.  Zveřejňovat výsledky 
    předvolebních průzkumů veřejného mínění je dovoleno nejpozději 
    do sedmého dne přede dnem voleb. 
 
     Při  interpretaci  těchto  ustanovení  vycházel  Ústavní soud 
nejdříve z  jejich gramatického znění. V  první řadě není náhodné, 
že  zákonodárce v  uvedených odstavcích  ustanovení § 16 volebního 
zákona  použil rozdílnou  terminologii: zatímco  v odst. 2 operuje 
s pojmem "volební  kampaň", hovoří v odst. 5  o "volební agitaci". 
Je  totiž  zřejmé  z  povahy  věci,  že  nelze  v "době moratoria" 
48 hodin  před  zahájením  voleb  a  ve  dny  voleb  zcela zakázat 
jakoukoliv  volební  kampaň,  neboť  takovýto  zákaz  by  ve svých 
důsledcích nutně znamenal např. odstranění všech volebních plakátů 
a billboardů,  což   je  technicky  velmi   obtížně  proveditelné. 
Odst. 5 citovaného  ustanovení je proto  nutno interpretovat spíše 
restriktivně, a to tak, že  zákonodárce měl na mysli zákaz aktivní 
volební  kampaně,   tzn.  zamýšlené  a   cílené  agitace,  účelově 
směřované pro politické strany, koalice a kandidáty. 
 
 h) V souzené  věci Ústavní  soud shledal,  že v  televizním šotu, 
    vysílaném  v  České  televizi   v  rámci  pořadu  Jihomoravský 
    večerník,  JUDr. D.  L.  reagovala  na informaci  o distribuci 
    letáků, které  podporovaly kandidáta ČSSD V.  B. slovy: "To je 
    taková celá série pokusů mě  jaksi pošpinit v očích brněnských 
    občanů a  samozřejmě mě to  znevažuje. Nicméně já  jsem prostě 
    tímto   způsobem   žádnou    kampaň   nevedla."   Ve   stejném 
    zpravodajském šotu  se k věci vyjádřil  volební zmocněnec ODS, 
    který uvedl, že z letáků  není zřejmý jejich autor, dále L. Z. 
    (další kandidát),  o němž bylo  v jednom z  letáků uvedeno, že 
    podporuje  kandidáta  ČSSD,  a   který  se  od  tohoto  letáku 
    distancoval; k této otázce zaujal stanovisko také představitel 
    ČSSD, jenž uvedl, že letáky nejsou dílem ČSSD, že neví, kdo je 
    distribuoval a že jejich distribuce V. B. neprospěje. Na závěr 
    zpravodajského šotu reportér oznámil, že v této věci byla dána 
    stížnost  k volební  komisi, že  však zákon  pro tyto  případy 
    nezná sankce. 
ch) Ústavní  soud  usuzuje,  že  ve  vysílání  tohoto  televizního 
    zpravodajského šotu  porušení pravidel vedení  volební kampaně 
    ve smyslu ustanovení § 16 volebního zákona nelze - v intenzitě 
    ohrožující objektivnost voleb - shledat. JUDr. D. L. ani nikdo 
    jiný v něm totiž neuvedli údaje  nepravdivé (§ 16 odst. 2 cit. 
    ustanovení), neboť fakt  samotné distribuce předmětných letáků 
    (ve  prospěch V.  B.) a  jejich obsah  nebyly předmětem sporu; 
    zabývala se jimi  také Obvodní volební komise č.  58, která na 
    svém  zasedání  konaném  ve   dnech  20.  -  21.11.1998  celou 
    záležitost  označila  za  "morálně  odsouzeníhodnou". Zmíněným 
    zpravodajským šotem  nebyl porušen ani  zákaz volební agitace, 
    neboť  jej -  ve výše  uvedeném smyslu  - nelze  vykládat jako 
    účelovou, zamýšlenou a aktivní  volební agitaci pro kandidátku 
    JUDr. L. Předmětný televizní šot byl totiž toliko informativní 
    a jeho zpracovatelé  se v něm evidentně  pokoušeli dát prostor 
    zaznít   různým  názorům.   Tento  šot   tedy  nebyl   zaměřen 
    jednostranně, nýbrž  se v jeho  rámci k dané  otázce vyslovili 
    rovněž  představitel ČSSD  a kandidát  L. Z., takže  jím divák 
    nemohl  být jednostranně  ovlivňován. Vystoupení  D. L.  nelze 
    označit  ani za  "nečestné a  nepoctivé", protože  se ve  svém 
    krátkém  vyjádření  pouze  ohradila  proti  stylu této kampaně 
    a uvedla,  že   takto  svoji  kampaň  nevedla.   I  když  toto 
    vystoupení nelze  zcela akceptovat (a je  možné mít proti němu 
    výhrady),  nenabylo  po  dle  názoru  Ústavního  soudu  takové 
    intenzity, aby  bylo schopno zásadním  způsobem výsledky voleb 
    ovlivnit.  O tom  se Ústavní   soud zmiňuje  i na  jiném místě 
    tohoto nálezu (bod V.). 
 i) Ústavní  soud  neshledal  porušení  volebního  zákona v takové 
    míře,  aby to  mohlo  zpochybnit  celkové výsledky  voleb, ani 
    v předmětných   dvou   článcích   v   deníku   LN  (20.11.1998 
    a 21.11.1998). 
    (1.) Ve  vydání ze  dne 20.11.1998  deník LN  uveřejnil článek 
         "Brněnská  primátorka  L.  má  šanci  stát se předsedkyní 
         Senátu" a zároveň uvedly  výsledky všech senátních obvodů 
         (kde  se  konaly  volby),  z  prvního  kola voleb s tipem 
         redakce  pro  výsledek  druhého  kola.  V  případě obvodu 
         č. 58 byla za jednoznačnou  favoritku označena D. L. 
    (2.) Ve  vydání ze  dne 21.11.1998  deník LN  uveřejnil článek 
         "Komise  jednaly   o  kampani",  v   jehož  jedné  části, 
         nadepsané   "Kandidát   ČSSD    B.   jednal   nemorálně", 
         informovaly    o   zasedání    Obvodní   volební   komise 
         v Brně-městě, která údajně  "morálně odsoudila distribuci 
         volebních  materiálů  senátního  kandidáta  ČSSD V. B. po 
         oficiálním ukončení kampaně" (viz cit. článek). 
 
     K  těmto novinovým  článkům Ústavní  soud uvádí,  že v prvním 
případě  (1.) Lidové  noviny  neotiskly  informace, které  by bylo 
možno  pokládat  za  nepravdivé  a  nelze  usuzovat,  že by se tím 
dopustily  nečestného či  nepoctivého chování  ve smyslu volebního 
zákona.  V  uvedených  příspěvcích  byl  totiž  pouze  konstatován 
výsledek prvního  kola senátních voleb  a tip redakce  na výsledek 
druhého kola voleb, přičemž rovněž informace  o tom, že se o D. L. 
uvažovalo jako o kandidátce na  předsedkyni Senátu se zakládala na 
pravdě.  (2.)  Ve  druhém  případě  v  předmětném příspěvku Lidové 
noviny   nepochybně  zvolily   poněkud  nešťastnou   a  zavádějící 
informaci, když uvedly distribuci letáků do souvislosti s jednáním 
V. B. Není však důvodu se domnívat, že by pouze tímto článkem mohl 
být  porušen volební  zákon v  takové míře,  že by  jeho formulace 
i obsah ve svých důsledcích mohly vést ke zneplatnění voleb. 
 
     Uvedené  závěry vyplývají  - mimo  jiné -  ze skutečnosti, že 
Ústavní  soud akcentoval  zejména aspekty  materiální, přihlédl ke 
konečnému výsledku senátních voleb v  daném volebním obvodu a vzal 
zřetel na otázku, zda a do  jaké míry byla v souzené věci ohrožena 
funkce  voleb  v  demokratické  společnosti.  Z oficiálního zápisu 
Ústřední volební  komise vyplývá, že  v prvním kole  získala D. L. 
9.562  hlasů a  V. B. 6.955  hlasů. Ve  druhém kole  voleb získala 
D. L.  9.797 hlasů  a V. B.  9.534 hlasů,  tj. rozdíl  hlasů činil 
263. Z toho je zřejmé, že rozdíl hlasů ve prospěch D. L. ve druhém 
kole senátních voleb byl značně těsný, takže na první pohled mohlo 
dojít k volebnímu "zvratu"  rozhodnutím pouze malého počtu voličů. 
Nicméně nelze  přehlédnout, že ze  srovnání výsledků prvního  kola 
a druhého kola voleb vyplývá, že počet  hlasů pro D. L. byl v obou 
kolech  relativně konstantní,  k výraznému  nárůstu nedošlo (pouze 
o 2,45 %)  a  naopak  právě  V. B.  obdržel  ve  druhém kole voleb 
podstatně  více hlasů  než v  kole prvním  (o 37,08 %),  což by se 
případně  mohlo přičítat  i kampani  vedené v  jeho prospěch,  již 
volební komise  kritizovala a na niž  JUDr. L. reagovala. Lze tedy 
usuzovat, že  ani předmětné články ani  televizní šot (týkající se 
D. L.)  výsledek druhého  kola senátních  voleb zásadním  způsobem 
neovlivnily a funkci voleb v demokratické společnosti nenarušily. 
 
j) Ústavní soud  dále zdůrazňuje, že  i když je  řízení o opravném 
   prostředku proti rozhodnutí ve věci ověření volby poslance nebo 
   senátora řízením specifickým - jehož prvotním úkolem je ochrana 
   funkce  voleb  v  demokratické   společnosti  z  hlediska  tzv. 
   objektivního  ústavního  práva  -  je  třeba  i  v  rámci  něho 
   reflektovat   ochranu  základních   práv  a   svobod  fyzických 
   a právnických  osob.  Přestože   tedy  volební  zákon  vylučuje 
   aktivní  volební  agitaci  v  zákonem  vymezeném období, nemůže 
   sledovaný   cíl  tohoto   omezení  (tj. ochrana   subjektivního 
   rozhodování  voličů) porušovat  jiná základní  práva a svobody, 
   zejména  svobodu  projevu  a  právo  na  informace. I v zákonem 
   chráněném období mají tedy  sdělovací prostředky právo přinášet 
   informace, mohou  prezentovat i vlastní  názory, toliko je  jim 
   zapovězeno aktivně agitovat pro  ty které kandidující subjekty. 
   I z tohoto pohledu je proto  nutné hodnotit souzenou věc. Nelze 
   totiž nevidět,  že svoboda projevu  a právo na  informace patří 
   mezi hlavní pilíře demokratické společnosti, jichž ve své práci 
   přirozeně  využívají  zejména   sdělovací  prostředky.  Uvedené 
   základní právo a jeho realizace nutně tvoří esenciální podmínku 
   jejich svobodné existence. Při každém omezení tohoto základního 
   práva   je   proto   třeba   postupovat   s  krajní  opatrností 
   a úzkostlivě   dbát   ústavních   předpisů,   závazných   norem 
   mezinárodního  práva  (čl. 10  Ústavy)  a judikatury Evropského 
   soudu pro lidská práva. 
 
     Z těchto obecných myšlenek  vychází i interpretace ustanovení 
§ 16  volebního  zákona.  Zásadu  čestnosti  a  poctivosti volební 
kampaně  a zákaz  volební agitace   v době  48 hodin  před volbami 
a během  nich tedy  nelze vykládat  natolik široce,  jako by zákon 
vytvořil  společenské  vakuum,  které  existenci  svobody  projevu 
a práva na  informace (v souvislosti s  volbami) neumožňuje. To je 
blíže rozvedeno v další části tohoto nálezu (V.). 
 
                               V. 
 
     Jak  již Ústavní  soud  uvedl,  podstata jeho  argumentace se 
soustředila  na  otázku,  zda  bylo  v  souzené věci porušeno tzv. 
objektivní ústavní právo, konkrétně zda došlo k porušení volebního 
zákona a zda  intenzita takového porušení byla tak  závažná, že by 
měla vést k  rozhodnutí o neplatnosti voleb. Dále  se však Ústavní 
soud   již  na   jiném  místě   tohoto  nálezu   zabýval  námitkou 
navrhovatele,  že  -  byť  je  řízení  o opravném prostředku proti 
rozhodnutí ve  věci ověření volby  poslance nebo senátora  řízením 
specifickým (ve  srovnání s institucí  ústavní stížnosti) -  nelze 
ani v něm rezignovat na ochranu základních práv a svobod fyzických 
a právnických osob,  pokud byla (v souvislosti  s volbami poslanců 
a senátorů) zásahem orgánu veřejné moci porušena. Proto se Ústavní 
soud zabýval  i tímto aspektem  věci. V tomto  směru se lze  opřít 
zejména  o Listinu  základních práv  a svobod  (čl. 17), o  Úmluvu 
o ochraně   lidských    práv   a   základních    svobod   (čl. 10) 
a o judikaturu Evropského soudu pro  lidská práva, která se zabývá 
otázkou ochrany práva na svobodu  projevu v období volební kampaně 
(srov. rozsudek  Evropského soudu pro  lidská práva ze  dne 19. 2. 
1998 - Bowman c. Velká Británie, č. 141/1996/760/961). 
 
     Proto Ústavní soud dále zvažoval, zda napadenými rozhodnutími 
- v  jejich důsledcích  - nedošlo  k porušení  základního práva na 
svobodu  projevu a  práva na  informace ve  smyslu (čl. 17 Listiny 
a čl. 10   Úmluvy).  Tato   úvaha  vyplývá   ze  skutečnosti,   že 
rozhodnutím Nejvyššího soudu ČR byla  volba JUDr. L. prohlášena za 
neplatnou a rozhodnutím orgánu Senátu jí nebyl ověřen mandát právě 
proto, že v průběhu volební  kampaně o ní noviny uveřejnily určité 
informace (výše zmíněné)  a že sama JUDr. L.  v té době vystoupila 
v televizní relaci. 
 
     Ústavní soud zkoumal zejména následující otázky: 
 
1. Zda  došlo k  zásahu do  tohoto práva  a zda  jsou tyto  články 
   Listiny a Úmluvy použitelné. 
 
A. Odpověď je kladná.  - Podle čl. 17 odst. 1 -  3 Listiny svoboda 
   projevu  a právo  na informace  jsou zaručeny.  Každý má  právo 
   vyjadřovat  své  názory  slovem,  písmem,  tiskem, obrazem nebo 
   jiným   způsobem,   jakož   i   svobodně  vyhledávat,  přijímat 
   a rozšiřovat  ideje a  informace bez  ohledu na  hranice státu. 
   Cenzura  je nepřípustná.  Obdobnou ochranu  poskytuje i  čl. 10 
   Úmluvy.  Jde  o  právo,  které  je  jedním  z  úhelných  kamenů 
   demokratického státu, neboť teprve  svobodné informace a jejich 
   výměna a  svobodná diskuse činí  z člověka občana  demokratické 
   země. Jsou  to zejména tisk, rozhlas  a televize, jež informace 
   rozšiřují  a zprostředkovávají;  v této  souvislosti má svoboda 
   informací  význam mimořádný.  Tomu odpovídá  i známá judikatura 
   Evropské komise pro lidská práva  a Evropského soudu pro lidská 
   práva  (srov.  např.  Sunday  Times  v.  Velká  Británie (1978, 
   A-30).  Jestliže  tedy  tisk  a  televize  -  byť v souvislosti 
   s volbami   -   inkriminované   informace   přinesly,  JUDr. L. 
   vystoupila v  televizi a v důsledku  toho byly volby prohlášeny 
   za  neplatné a  mandát JUDr. L.  nebyl ověřen,  pak o  zásah do 
   práva na  svobodu projevu a  práva na informace  nepochybně jde 
   a oba články Listiny a Úmluvy jsou v souzené věci použitelné. 
 
2. Tato práva však nejsou bezbřehá. Jejich omezení stanoví: 
 
     Čl. 17 odst. 4  Listiny, podle něhož svobodu  projevu a právo 
vyhledávat a šířit informace lze omezit zákonem, jde-li o opatření 
v demokratické  společnosti  nezbytná  pro  ochranu  práv a svobod 
druhých, bezpečnost státu,  veřejnou bezpečnost, ochranu veřejného 
zdraví a mravnosti. 
 
     Čl. 10  odst. 2  Úmluvy,  podle  něhož  výkon  těchto svobod, 
protože zahrnuje  povinnosti i odpovědnost,  může podléhat takovým 
formalitám, podmínkám, omezením nebo  sankcím, které stanoví zákon 
a které jsou  nezbytné v demokratické společnosti  v zájmu národní 
bezpečnosti,   územní   celistvosti   nebo   veřejné  bezpečnosti, 
předcházení nepokojům a zločinnosti,  ochrany zdraví nebo morálky, 
ochrany  pověsti  nebo  práv  jiných,  zabránění  úniku  důvěrných 
informací nebo zachování autority a nestrannosti soudní moci. 
 
     Tato  omezení  mají  povahu  výjimky  ze  základního práva na 
svobodu projevu a práva na informace, a proto je třeba vykládat je 
podle obecných zásad restriktivně.  Tento přístup zvolil i Ústavní 
soud. 
 
     Z  citovaných článků  Listiny  a  Úmluvy vyplývá,  že omezení 
uvedeného základního práva je vázáno na následující podmínky: musí 
je stanovit zákon, který sleduje legitimní cíl a musí jít o takové 
omezení, které je v demokratické společnosti nezbytné. 
 
3. Ústavní soud  v prvé řadě  zkoumal, zda omezení  ve smyslu cit. 
   článků jsou dána zákonem. Obecně  vzato je tomu tak, neboť tato 
   omezení  normují  §16  odst. 2,  § 16  odst. 5  a  § 16 odst. 7 
   volebního  zákona. Judikatura  Evropského soudu  však vyžaduje, 
   aby  omezující zákon  měl i  určité vlastnosti,  totiž, aby byl 
   dostupný a  aby jeho následky  byly předvídatelné natolik,  aby 
   bylo  občanu umožněno  upravit své  chování se  zřetelem na  ně 
   (srov.  již citovaný  rozsudek ve  věci Sunday  Times). V tomto 
   směru zjistil Ústavní soud následující: 
 
A. dostupnost  zákona -  tato podmínka  je splněna;  v tomto směru 
   žádné námitky vzneseny nebyly. 
 
B. předvídatelné následky  zákona - otázka, zda  je splněna i tato 
   náležitost, je značně složitější. 
 
a) Podle stěžovatele  zákon výslovně nestanoví  sankci neplatnosti 
   za porušení § 16 odst. 2 a 5 volebního zákona. 
 
     Touto otázkou se Ústavní soud  zabývá i na jiném místě tohoto 
nálezu (str.26  - F/d). K  tomu lze dodat,  že na tuto  sankci lze 
nepřímo  usuzovat toliko  z § 79  volebního zákona  - který hovoří 
o usnesení  soudu o  neplatnosti volby  . -  v souvislosti  s § 88 
odst. 1 a 2 a s § 200n  o. s. ř. (Tato procesní ustanovení se však 
již  platnosti  volby  netýkají,  toliko  upravují  pravomoc soudu 
rozhodovat o  stížnosti proti vydání  osvědčení o zvolení).  Zákon 
však  jinou  sankci  nezná.  Jestliže  tedy  základní  přikazující 
a zakazující  norma ohledně  volební  kampaně  je upravena  v § 16 
odst. 2  a  5  volebního  zákona  a  jestliže  § 79  - byť nepřímo 
- zakotvuje sankci  neplatnosti voleb vyslovenou  soudem - pak  se 
zřejmě  tato  sankce  může  týkat  i  porušení  § 16  odst. 2  a 5 
volebního zákona, pokud by k němu v příslušné intenzitě došlo. 
 
b) Nicméně je  pravda, že výslovně tato  sankce právě pro porušení 
   § 16  odst. 2  a  5  volebního  zákona  stanovena  není  a její 
   použitelnost  by   in  eventum  mohla   vzbuzovat  pochybnosti. 
   Předvídatelnost  této  sankce  je  problematizována  zejména se 
   zřetelem  k  otázce,  zda  tato  sankce  - tj. neplatnost volby 
   senátora  -  dopadá  vždy,  jestliže  kdokoli  cit.  ustanovení 
   v odpovídající  intenzitě  poruší  či  zda  je podmínkou jejího 
   použití porušení citovaných ustanovení příslušným kandidátem na 
   funkci  senátora (poslance).  I když  lze souhlasit  s tím,  že 
   účelem zákona (§ 16 odst. 2 a 5) je ochrana čistoty a čestnosti 
   volební  kampaně jako  takové, je  třeba -  vzhledem k  poměrně 
   obecnému  znění zákona  -  zkoumat  i soudní  judikaturu, která 
   teprve zákon uvádí  v život a na niž by  se měl kandidát právem 
   spolehnout. 
 
     Ústavní  soud se  proto soustředil  na judikaturu  Nejvyššího 
soudu  ČR ve  věcech stížností  proti vydání  osvědčení o  zvolení 
poslance (senátora) ve smyslu §§ 88,  89 volebního zákona a § 200n 
o. s. ř. 
 
     V  souzené  věci  (jak  již  bylo  uvedeno)  Nejvyšší soud ČR 
zjistil, že  deník LN ve  dnech 20. a  21.11.1998 (v 1.  a 2. den) 
voleb  uveřejnil  ve  třech  případech  články, které favorizovaly 
kandidátku  do senátu  JUDr. L.  a  ve svých  důsledcích prováděly 
volební agitaci (blíže lze odkázat na napadené usnesení Nejvyššího 
soudu ČR). Jde o celostátní deníky a podle názoru Nejvyššího soudu 
ČR  "otázka  zavinění  nebo  účasti  kandidáta  na  takové volební 
agitaci je v těchto případech  irelevantní". Dále Nejvyšší soud ČR 
zjistil,  že  dne  20.11.1998   vysílala  Česká  televize  v  tzv. 
Jihomoravském  večerníku  šot,  mimo  jiné  o  tom,  že  se v době 
moratoria pro volební agitaci  "objevily materiály", agitující pro 
kandidáta ČSSD  V. B. a zaměřené proti  kandidátce JUDr. L.. Podle 
zjištění Nejvyššího  soudu ČR v  tomto šotu vystoupila  i JUDr. L. 
a v podstatě prohlásila, že s  "takovým postupem nesouhlasí, že je 
určen  na její  diskreditaci a  ona sama  takovým způsobem volební 
kampaň nevedla". Toto prohlášení  JUDr. L. považoval Nejvyšší soud 
ČR objektivně  za volební agitaci. V  závěru odůvodnění napadeného 
usnesení Nejvyšší soud ČR uvedl:  "Není diskuse o tom, že JUDr. L. 
subjektivně  ..  porušení   pravidel  volebního  boje  nezpůsobila 
s výjimkou uváděného  televizního vystoupení. Není  žádného důkazu 
o tom, že  by uvedené články a  televizní pořad inspirovala. Zákon 
stojí  na  tom,  že  v  průběhu  volební  kampaně  mají  být  jeho 
ustanovení objektivně dodržována.". 
 
     Zcela jiné  hledisko však zvolil Nejvyšší  soud ČR v usnesení 
ze  dne 7. 7.1998,  sp. zn. 11  Zp 22/98,  vydaném k  návrhu L. S. 
proti odpůrci  Dr. J. V. a Ústřední volební  komisi, jímž stížnost 
navrhovatele proti vydání osvědčení o zvolení Dr. V. poslancem PSP 
zamítl. Podle  odůvodnění cit. usnesení ve  dnech 18. a 19. 6.1998 
byl  ve  více  případech  roznášen  občanům  do  jejich domácností 
propagační materiál Dr. J. V.  opatřený jeho fotografií, podpisem, 
logem US s výzvou, aby voliči pečlivě uvážili, komu odevzdají svůj 
hlas. Roznášku těchto materiálů  objednal Dr. J. V. u České pošty, 
s.  p.,  v  celkovém  množství  268.000  kusů s ukončením roznášky 
16. 6.1998. Nejvyšší soud ČR dovodil, že zakázanou volební agitací 
(z  níž  lze  případně  vyvozovat   i  právní  důsledky  v  řízení 
o stížnosti proti vydání osvědčení  o zvolení poslancem) se rozumí 
provádění aktivní  cílené propagační činnosti  samotného kandidáta 
na  poslance  (politické  strany,  koalice),  sledující  ovlivnění 
voličů, popř.  provádění takové činnosti na  jejich pokyn, žádost, 
s jejich souhlasem  nebo s jejich  vědomím, a to  v době 48  hodin 
před zahájením voleb. V posuzované  věci však prý nebylo prokázáno 
tvrzení    navrhovatele,    že    se    ze    strany    1. odpůrce 
(roz. Dr. J. V.), popř. jeho politické  strany, jednalo o činnost, 
která  by  představovala  porušení  zákazu  volební  agitace podle 
§ 16/5 zákona. 
 
     Ústavní soud usuzuje, že  již pouhé porovnání obou citovaných 
rozhodnutí  Nejvyššího soudu  ČR zřetelně  dokumentuje, že  v jeho 
zásadním  právním  názoru  došlo  k  znatelnému  posunu.  Zatím co 
v prvním rozhodnutí  ze dne 7. 7.1998  vyžadoval Nejvyšší soud  ČR 
porušení  zákazu   volební  agitace  v   době  moratoria  samotným 
kandidátem (jeho  politickou stranou), popř.  s jeho souhlasem  či 
vědomím,   v  napadeném   rozhodnutí  ze   dne  3.12.1998  princip 
subjektivního  vztahu  kandidáta  (politické  strany)  k  porušení 
zákonného moratoria opouští a zdůrazňuje, že zákon stojí na zásadě 
objektivního dodržování jeho ustanoveními  a že otázka zavinění či 
účasti kandidáta  na volební agitaci (roz.  v době moratoria) není 
rozhodná.   Podle   přesvědčení   Ústavního   soudu   oba  případy 
srovnatelné jsou, neboť rozvážení propagačních materiálů kandidáta 
do domácností  konkrétních občanů může být  podle okolností stejně 
účinné,  popř. i  účinnější než  článek v  tisku či televizní šot, 
který sleduje náhodný čtenář či divák. 
 
     Jak   již   bylo   uvedeno   na   jiném   místě,   při  úvaze 
o předvídatelnosti zákona (jeho následků),  se nelze omezit toliko 
na  jeho text  gramatický. Je  to soudní  rozhodování, které - byť 
nemá  klasický precedenční  charakter -  zákon interpretuje, popř. 
i dotváří a  jeho relativní konstantnost  garantuje právní jistotu 
a zajišťuje  i  obecnou  důvěru  v   právo.  To  se  týká  zejména 
Nejvyššího soudu ČR, který je  vrcholným soudním orgánem v oblasti 
obecného  soudnictví  (srov.  § 92  Ústavy).  Tím  přirozeně  není 
popíráno,  že  se  judikatura  soudů  se  zřetelem k řadě aspektů, 
zejména  s  přihlédnutím  ke  změnám  společenských podmínek, může 
vyvíjet  a  měnit.  To  však  nic  nemění  na  skutečnosti,  že se 
v souzené   věci   napadené   rozhodnutí   Nejvyššího   soudu   ČR 
principiálně  odchýlilo od  zásadního právního  názoru, který  týž 
soud vyslovil  pouhých 5 měsíců před  tím a jímž obsah  § 16 odst. 
2 a  5  zákona  č. 247/1991 Sb.  naplnil.  To  v  dané souvislosti 
opomenout nelze. 
 
     Proto Ústavní  soud dospěl k závěru,  že citovaný zákon (jeho 
následky)  v souzené  věci předvídatelný  nebyl. Základní podmínka 
omezení  práva  na  svobodu  projevu  a  práva  na informace, tedy 
existence  zákona, majícího  požadované vlastnosti  (předvídatelné 
následky), tedy v souzené věci není dána. 
 
     Pro  úplnost se  Ústavní  soud  zabýval i  dalšími podmínkami 
omezení základního práva na svobodu  projevu a práva na informace, 
obsaženými  v  čl. 17  Listiny  i  v  čl. 10  Úmluvy. Jak již bylo 
uvedeno, těmito  podmínkami jsou legitimní  cíl omezení základního 
práva a nezbytnost takového omezení v demokratické společnosti. 
 
4. Tzv. legitimní  cíle (omezení základního  práva) jsou v  čl. 17 
   odst. 2 Listiny  a v čl. 10 odst. 2  Úmluvy zakotveny prakticky 
   shodně či  velmi podobně. Patří  mezi ně zejména  zájmy národní 
   a veřejné  bezpečnosti,  předcházení  nepokojům  a zločinnosti, 
   ochrana  zdraví a  morálky, zachování  autority a  nestrannosti 
   soudní  moci a  zájem na  ochraně pověsti  nebo práv (a svobod) 
   druhých. Podle  názoru Ústavního soudu  lze citovaná ustanovení 
   - se zřetelem k jejich smyslu - vztáhnout i na souzenou věc. To 
   se  týká zejména  zájmu na  ochraně práv  (svobod) jiných, jenž 
   mohl  být novinovými  články a  televizní relací  dotčen. Proto 
   Ústavní soud usuzuje, že tzv. legitimní cíl (omezení základního 
   práva na svobodu  projevu a práva na informace)  v souzené věci 
   dán byl. 
 
5. Ústavní soud se konečně zabýval -  byť jen pro úplnost, jak již 
   bylo řečeno - otázkou, zda  omezení základního práva na svobodu 
   projevu  a  práva  na  informace  a  sankce  neplatnosti  voleb 
   (JUDr. L.  do   Senátu  Parlamentu  ČR)   byly  v  demokratické 
   společnosti nezbytné. 
 
a) Ústavní soud uznává, že smyslem ust. § 16 odst. 2 a 5 zákona č. 
   247/1991 Sb.  je  nepochybně  ochrana  čestnosti  a  poctivosti 
   voleb, k čemuž  zákon volí i jisté omezující  prostředky v době 
   48 hodin před volbami. (Tyto otázky jsou blíže zmíněny na jiném 
   místě.) Lze  souhlasit s tím,  že - institucionálně  vzato - by 
   obvykle nebylo  na místě soustředit se  výhradně na otázku, zda 
   to  byl  toliko  kandidát   (politická  strana),  jenž  uvedené 
   ustanovení  porušil.  Na  druhé  straně  však  lze  stěží zcela 
   důsledně   akceptovat  striktně   objektivní  kritérium,  které 
   v souzené věci zvolil Nejvyšší soud ČR, a ignorovat skutečnost, 
   že  - jak  Nejvyšší soud   ČR sám  uvedl -  kandidátka JUDr. L. 
   porušení   pravidel  volebního   boje  subjektivně  nezpůsobila 
   (s  výjimkou  televizního  vystoupení)   a  články  v  Lidových 
   novinách a televizní vystoupení neinspirovala. Opačný výklad by 
   zákonitě vedl k tomu, že by kterýkoli subjekt (např. každé, byť 
   i bulvární  medium)  mohl  docílit  neplatnost volby jakéhokoli 
   kandidáta zcela bez jeho přičinění, což by - in eventum - mohlo 
   volby  výrazně narušit,  popřípadě, důsledně  vzato, i  zmařit. 
   Takové následky přirozeně zákonodárce nezamýšlel. 
 
b) Nejvyšší   soud  ČR   vytkl  kandidátce   JUDr. L.  pouze  její 
   vystoupení   v   televizi,   v   němž   prohlásila,  jak  plyne 
   z videokazety,  jež je  součástí  soudního  spisu, v  reakci na 
   informaci o distribuci letáků ve prospěch kandidáta V. B. toto: 
   "To  je taková  celá série   pokusů mě  jaksi pošpinit  v očích 
   brněnských občanů a samozřejmě mě to znevažuje. Nicméně já jsem 
   prostě tímto způsobem žádnou kampaň nevedla". 
 
     To, jak již bylo uvedeno, označil Nejvyšší soud ČR objektivně 
za volební agitaci. Nelze však  nevidět, že tzv. moratorium v době 
48 hodin před volbami (ani obecný princip čestné a poctivé volební 
kampaně) neznamenají  zákonem vytvořené sterilní  prostředí, které 
jakoukoli svobodu projevu a právo  na informace znemožní. Z obsahu 
spisu   vyplývá,  že   vystoupení  JUDr. L.   v  televizním   šotu 
předcházelo distribuování volebních materiálů preferujících již po 
ukončení  volební   kampaně  kandidáta  V. B.   a  zaměřené  proti 
kandidátce JUDr. L.  (V této souvislosti lze  poznamenat, že - jak 
již bylo uvedeno - počet odevzdaných hlasů právě pro V. B. vzrostl 
z 6.955 v  prvním kole na  9.534 v kole  druhém.) Podle napadeného 
rozhodnutí Nejvyššího  soudu ČR sama  obvodní volební komise  tuto 
záležitost  (tj.   distribuování  materiálů  ve   prospěch  V. B.) 
označila za morálně odsouzeníhodnou.  Jestliže se JUDr. L. za této 
situace  proti  takovému  jednání  slušným  způsobem ohradila, pak 
nelze podle  názoru Ústavního soudu její  reakci (i s přihlédnutím 
k jejímu  obsahu)  označit  za  volební  agitaci  (ve  smyslu § 16 
odst. 5  volebního zákona)  takové intenzity,  že by  byla schopná 
ovlivnit  výsledek voleb.  Při opačném  názoru by  byli zvýhodněni 
kandidáti  (politická  strana)  či  kandidátovi  stoupenci,  kteří 
volební moratorium  porušují oproti kandidátům  ostatním. Je ovšem 
přirozené,  že   tímto  výkladem  Ústavní   soud  naprosto  nemíní 
tolerovat  eventuální  praxi  střídajících  se  útoků a protiútoků 
porušujících zásady čestné a  poctivé volební kampaně a dodržování 
volebního  moratoria   ve  prospěch  či   neprospěch  jednotlivých 
kandidátů. Vždy  ovšem bude záležet na  formě a obsahu příslušného 
veřejného vystoupení a na okolnostech konkrétního případu. 
 
     Při  uvedených úvahách  byl  Ústavní  soud veden  i dosavadní 
vlastní  judikaturou,   která  umožnění  výkonu   volebního  práva 
zřetelně  preferuje.   Ve  svém  nálezu,   sp. zn. IV. ÚS  275/96, 
vyslovil    Ústavní   soud    toto:   "Jestliže    účelem   zákona 
č. 247/1991 Sb.,  o  volbách  do  Parlamentu  České  republiky, je 
realizovat a  blíže upravit základní  politické právo volit  a být 
volen, pak sporná ustanovení tohoto zákona musí být interpretována 
v duchu čl. 22 Listiny základních práv  a svobod. Za takový výklad 
považuje Ústavní soud toliko výklad,  který je k tomuto základnímu 
právu vstřícný - tedy takový, aby  bylo umožněno volit a být volen 
a ne naopak".  - Sbírka nálezů a  usnesení ÚS, Praha 1996,  sv. 6, 
str. 249.  I  když  se  citovaný  nález  týkal  otázky  registrace 
kandidáta, lze podle přesvědčení Ústavního soudu vyslovenou právní 
větu jako interpretační vodítko přiměřeně použít - podle okolností 
- i v případech jiných. 
 
     V souvislosti s projednávanou problematikou lze poukázat i na 
srovnání historické.  Nejvyšší správní soud ve  svém rozhodnutí ze 
dne  8.11.1935  [BOH.12124  adm.  (19224/35)]  uvedl:  Působení na 
voliče lze jako porušení svobody  volby uznat jen tenkráte za vadu 
volebního řízení,  resp. za důvod  pro zrušení volby,  stalo-li se 
prostředky a za okolností, jež  jsou svou povahou způsobilé vnutit 
cizí vůli tak, aby bylo možno  dospět k závěru, že volič podrobuje 
se této vůli,  jednal proti svému přesvědčení. Je  tedy zřejmé, že 
i historická  judikatura správně  právní, byť  pocházející z  doby 
jiných  společenskopolitických podmínek,  vycházela při posuzování 
porušení svobody voleb jako vady "volebního řízení" z interpretace 
restriktivní. 
 
     Proto  Ústavní soud  dospěl k  závěru, že  omezení základního 
práva na svobodu projevu a práva na informace a sankce neplatnosti 
zvolení kandidátky  JUDr. L. ve smyslu  čl. 17 Listiny a  čl. 10/2 
Úmluvy v demokratické společnosti nezbytné nebyly. 
 
6. Z těchto  úvah tedy  vyplývá, že  napadenými rozhodnutími  bylo 
   - v  jejich důsledcích  -  základní  právo JUDr. L.  na svobodu 
   projevu a právo na informace porušeno. 
 
                               VI. 
 
     1) Ze všech  těchto důvodů Ústavní  soud opravnému prostředku 
navrhovatele vyhověl  a ve výroku nálezu  vyslovil, že JUDr. D. L. 
byla ve volbách do Senátu  Parlamentu České republiky, konaných ve 
dnech  13. -  14.11.1998 a   20. -  21.11.1998 ve  volebním obvodu 
č. 58  Brno -  město, platně  zvolena senátorkou  [§ 91 odst. 1, 2 
písm. a) zákona č. 182/1993 Sb.]. 
 
     2) Vyhlášením  tohoto nálezu  pozbývají platnosti  rozhodnutí 
jiných orgánů, která tomuto nálezu odporují, tedy 
 
a) usnesení Nejvyššího  soudu České republiky ze  dne 3. 12. 1998, 
   sp. zn. 11 Zp 54/98, ve věci  ČSSD proti JUDr. D. L. a Ústřední 
   volební  komisi o  stížnosti proti  vydání osvědčení  o zvolení 
   senátorem Senátu Parlamentu České republiky, 
b) usnesení  Mandátového  a  imunitního  výboru  Senátu Parlamentu 
   České  republiky č. 18  ze dne  15.12.1998 v  bodu II., jímž se 
   konstatuje  "neověření  mandátu"  JUDr. D. L.  za volební obvod 
   č. 58 Brno - město, 
c) usnesení Senátu Parlamentu České republiky č. 4 z 1. schůze dne 
   16.12.1998,  jímž  Senát  "bere   na  vědomí"  bod  II.  zprávy 
   Mandátového a imunitního výboru o 
d) výsledku ověření platnosti volby senátorem. 
 
Poučení: Proti rozhodnutí Ústavního soudu se nelze odvolat. 
 
V Brně dne 18. února 1999